ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2022 року  
м. Черкаси   
  		
справа № 691/218/20  провадження № 22-ц/821/1061/22 категорія 311000000  		

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Бородійчука В.Г.,
суддів: Карпенко О.В., Василенко Л.І.
секретар: Ярошенко Б.М.
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 
представник позивача  ОСОБА_1  – адвокат Павленко Сергій Іванович
відповідачі: Виконавчий комітет Мліївської сільської ради Городищенського району Черкаської області, Комунальний заклад «Центр культури та дозвілля Мліївської сільської ради»
представник відповідачів – адвокат Кучеренко Наталія Вікторівна 
треті особи, які не задовольняють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Сільський голова села Мліїв Городищенського району Черкаської області Микитенко Василь Вікторович, В.о. директора комунальної установи «Мліївський центр культури, мистецтва та спорту» Мліївської сільської ради Городищенського району Черкаської області Зінченко Людмила Олександрівна 

розглянув в судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги Виконавчого комітету Мліївської сільської ради Черкаського району Черкаської області, Комунального закладу «Центр Культури та дозвілля Мліївської сільської ради» та ОСОБА_1 на рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 09 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Мліївської сільської ради Городищенського району Черкаської області, Комунального закладу «Центр культури та дозвілля Мліївської сільської ради», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: сільський голова села Мліїв Городищенського району Черкаської області Микитенко Василь Вікторович, в.о. директора комунальної установи «Мліївський центр культури, мистецтва та спорту» Мліївської сільської ради Городищенського району Черкаської області Зінченко Людмила Олександрівна про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, компенсації за затримку розрахунку при звільненні та компенсації за затримку видачі трудової книжки.

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

28 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Млівської сільської ради, треті особи: сільський голова села Мліїв Городищенського району Черкаської області Микитенко В.В., в.о. директора комунальної установи «Мліївський центр культури, мистецтва та спорту» Мліївської сільської ради Городищенського району Черкаської області Зінченко Л.О., в якому просив визнати незаконним наказ № 1-к від 27 січня 2020 року про звільнення його із займаної посади художнього керівника Мліївського центру культури, мистецтва та спорту; поновити його на посаді художнього керівника Мліївського центру культури, мистецтва та спорту; стягнути з Мліївської сільської ради на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 4 592 грн. 28 коп.; компенсацію за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 834 грн. 96 коп.; середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки у розмірі 4 592 грн. 28 коп.
У підготовчому судовому засіданні позивач змінив позовні вимоги та просив визнати незаконним наказ № 1-к від 27 січня 2020 року про звільнення його з посади художнього керівника Мліївського центру культури, мистецтва та спорту; поновити його на посаді художнього керівника Мліївського центру культури, мистецтва та спорту з 29 січня 2020 року; стягнути з Мліївської сільської ради на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 55 733 грн. 58 коп.; середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки у розмірі 55 733 грн. 58 коп.
Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач зазначив, що згідно наказу № 215 п. 2 від 30 березня 1988 року він був прийнятий на роботу з 01 квітня 1988 року у Мліївський Будинок культури Мліївського сільського центру культури і дозвілля № 1 на посаду завідуючого музичним кабінетом.
01 січня 2005 року його було переведено у підпорядкування Мліївського сільського центру культури і дозвілля № 2 та прийнято по переводу у Мліївський сільський центр культури і дозвілля № 2 на посаду художнього керівника. 
31 січня 2014 року ОСОБА_1 був звільнений з посади художнього керівника у зв`язку з реорганізацією закладів культури с. Мліїв. 
01 лютого 2014 року ОСОБА_1 було зараховано на посаду художнього керівника Мліївського сільського центру культури і дозвілля. На даний період центр перебував в підпорядкуванні Городищенської районної ради.
З травня 2015 року по 24 квітня 2018 року Мліївський сільський центр культури і дозвілля Городищенської районної ради перебував в підпорядкуванні сектору культури Городищенської районної державної адміністрації.
24 квітня 2018 року центр змінив назву та підпорядкування, та отримав назву Комунальна установа «Мліївський центр культури, мистецтва та спорту» Мліївської сільської ради Городищенського району Черкаської області.
Наказом № 1-к від 27 січня 2020 року, відповідно до п.  3 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, п. а ч. 1 р. 3 Правил внутрішнього трудового розпорядку працівників Мліївського центру культури, мистецтва та спорту, затверджених рішенням Мліївської сільської ради від 03 травня 2018 року № 7-13/VII, п. 4.1 посадової інструкції керівника художнього клубного закладу, керуючись статутом КУ «Мліївський центр культури, мистецтва та спорту», враховуючи попереднє дисциплінарне стягнення у вигляді догани (наказ від 12 жовтня 2019 року № 4-к) та систематичне невиконання покладених на нього обов`язків щодо організації та проведення культурно-мистецьких заходів у другому півріччі 2019 року, його було звільнено з посади художнього керівника Мліївського центру культури, мистецтв та спорту Мліївської сільської ради Городищенського району з 28 січня 2020 року, за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку.
Наказом від 14 січня 2020 року № 1, виданим в.о. директора Мліївського центру культури, мистецтва та спорту М.М. Яровим «Про надання звіту щодо виконання плану культурно-мистецьких заходів Мліївського ЦКМС у II півріччі 2019 р.», ОСОБА_1 був зобов`язаний в термін до 17 січня 2020 року надати звіт про виконання плану культурно-мистецьких заходів Мліївського ЦКМС у II півріччі 2019 р.
На виконання вищевказаного наказу, 17 січня 2020 року ОСОБА_1 подав звіт в.о. директора Яровому М.М. щодо проведених заходів, які були заплановані на ІІ півріччя 2019 року і відповідальність за проведення яких була покладена на нього, який зареєстрований ним 22 січня 2020 року за вх. № 30. 
Начальник відділу освіти, культури, мистецтва і спорту Мліївської сільської ради Миндра О.В. повідомив позивачу, що звіт складений не в тій формі, в якій вимагалось і його потрібно переробити, вказавши кожен захід на окремій сторінці та зазначити чи був він проведений, чи ні та вказати причину не проведення заходу. 
Нову редакцію звіту ОСОБА_1 подав ОСОБА_2 . Яровому 24 січня 2020 року в присутності начальника відділу освіти, культури, мистецтва і спорту Мліївської сільської ради Миндрі О.В. та спеціаліста 1-ї категорії цього відділу ОСОБА_3 .
28 січня 2020 року ОСОБА_1 перебував на робочому місці та в другій половині дня його викликала до сільської ради спеціаліст 1-ї категорії відділу освіти, культури, мистецтва і спорту Мліївської сільської ради Новосад В.В., яка повідомила про його звільнення із займаної посади та ознайомила з відповідним наказом.
Позивач вважає, що жоден культурно-масовий захід не був не проведеним з його вини через відсутність сценарію, не підготовлене приміщення, відсутність освітлення чи звуку. Заходи не проводилися через неналежне або взагалі відсутнє фінансування з боку Мліївської сільської ради, через хворобу учасників колективу або ж проведення заходу відмінялось керівництвом відділу освіти, культури, мистецтва і спорту Мліївської сільської ради як недоцільне, або з інших невідомих йому причин.
ОСОБА_4 вважає, що у відповідачів були відсутні будь-які причини для його звільнення.
Що стосується наказу від 10 грудня 2019 року про оголошення йому догани, то її він вважає безпідставною, оскільки у листопаді 2019 року працівниками Мліївського ЦКМС було організовано та проведено концерт до Дня працівників сільського господарства. Концерт пройшов успішно і він чув схвальні відгуки від мешканців села. Проте, після концерту спеціаліст 1-ї категорії відділу освіти, культури, мистецтва і спорту Мліївської сільської ради ОСОБА_3 йому повідомила, що концерт не сподобався керівництву, у результаті  чого, йому було оголошено догану. Вважає, що це вказує на недоброзичливе ставлення до нього, оскільки в галузі культури він працює з березня 1988 року, тобто майже 32 роки. За вказаний період Будинок культури був у різних підпорядкуваннях - Городищенської районної ради, Городищенської районної державної адміністрації, Мліївської сільської ради, проте, за весь час його роботи, жодного разу не виникало претензій до його кваліфікації і ставлення до роботи. Він не мав жодного стягнення, навпаки йому вручались грамоти та інші заохочення, оголошувались подяки.
ОСОБА_1 вважає, що звинувачення його у систематичному невиконанні покладених на нього обов`язків щодо організації та проведення культурно-мистецьких заходів, як і звільнення його з роботи, є безпідставними. Жодних порушень як трудової дисципліни, так і невиконання посадових обов`язків ним порушено не було. А тому, вважає, що є всі необхідні та достатні умови для визнання наказу № 1-к від 27 січня 2020 року про його звільнення з роботи незаконним та поновлення його на раніше займаній посаді.
Також позивач просив стягнути з ВК Мліївської сільської ради середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 55 733,58 грн. і середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки в сумі 55 733,58 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 09 червня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано незаконним наказ № 1-к від 27 січня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади художнього керівника Мліївського центру культури, мистецтв та спорту Мліївської сільської ради Городищенського району Черкаської області.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді художнього керівника КЗ «Центр культури та дозвілля Мліївської сільської ради» з 28 січня 2020 року.
Стягнуто з Виконавчого комітету Мліївської сільської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 52 393 грн. 74. коп..
Стягнуто з Виконавчого комітету Мліївської сільської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 13 900 грн.
В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки за наказом № 1-к від 27 січня 2020 року при вирішенні питання про відповідальності ОСОБА_1 враховувався період ІІ півріччя 2019 (про що зазначено в підставах для винесення наказу), однак попередньо ОСОБА_1 уже отримав догану 10 грудня 2019 року за неналежне виконання посадових обов`язків (тобто по 10 грудня 2019 року уже була дана оцінка його діям), тому період, за який малася б надаватися оцінка діяльності ОСОБА_1 при винесенні спірного наказу № 1-к від 27 січня 2020 року становить 20 днів - із 11 грудня 2019 року по 31 грудня 2019 року, оскільки особу не може бути двічі притягнуто до відповідальності за одне і теж порушення трудової дисципліни, про що зазначено в абзаці 2 статті 149 КЗпП. У цьому випадку суд також врахував, що оскільки в наказі № 4-к від 10 грудня 2019 року не конкретизовано за яке саме порушення трудової дисципліни ОСОБА_1 притягнений до дисциплінарної відповідальності, тому слід враховувати всю діяльність останнього, що мала місце до цієї дати, оскільки всі сумніви щодо наявності вини особи, тлумачаться на її користь.   
У наказі № 1-к від 27 січня 2020 року мається запис про те, що підставами для винесення наказу є письмові пояснення позивача від 23 січня 2020 року, однак суд дійшов висновку, що хоча таке посилання в наказі не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_1 пояснень не надавав, а надав лише звіт про виконання плану на виконання наказу № 1 від 14 січня 2020 року, про що в самому наказі і вказано – «надати звіт про виконання плану…», а не «надати пояснення…», і у відповідь ОСОБА_1 надано саме «звіт», а не «пояснення».
Також, районний суд врахував, що відповідно до абзацу 3 частини 1 статті 149 КЗпП України, при обранні виду стягнення роботодавець повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Однак такі обґрунтування у спірному наказі про звільнення – відсутні, хоча ОСОБА_1 попередньо мав неодноразові заохочення, про які описано вище та за весь період роботи (а це понад 32 роки) не мав інших стягнень крім попереднього за 10 грудня 2019 року. 
Тому, суд дійшов висновку, що при звільненні ОСОБА_1 не було дотримано вимоги абзаців 1, 2, 3 частини 1 статті 149 КЗпП, та його порушені права підлягають захисту шляхом визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення позивача на роботі.
При цьому, суд зазначив, що ліквідація посади керівника художнього після звільнення ОСОБА_1 не є перешкодою для поновлення його на роботі, оскільки вирішення питання введення в штат нової посади, пропозиція незаконно звільненому працівнику рівнозначної посади тощо, є обов`язком самого органу, який допустив незаконне звільнення працівника. При цьому суд вважав за необхідне наголосити, що при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника, роботодавець несе відповідальність за ст. 236 КЗпП.
Визначаючись з сумою середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача, суд виходив з того, що строк вимушеного прогулу відліковується з дати звільнення, а саме з 27 січня 2020 року. 
Для обчислення середньої заробітної плати, суд прийняв до уваги надану відповідачем довідку про заробітну плату позивача, де вказано, що заробітна плата позивача за листопад 2019 року складала 4 382 грн. 12 коп., грудень 2019 року – 4 385 грн. 06 коп., за відпрацьовані 42 робочих дні (листопад – 21 день, грудень – 21 день).
Середньоденна заробітна плата за вказаний період складає 208 грн. 74 коп.
Суд з урахуванням вимог ст. 235 КЗпП України визнав за необхідне стягнути на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі не більше ніж за один рік, оскільки заява про поновлення розглядалася більше одного року. При цьому підставами для відкладення були неодноразові клопотання представника позивача про витребування доказів, про заміну сторони, зміни позовних вимог. Суд врахував, що документи, які витребовував суд за клопотанням сторони позивача, дійсно є важливими для правильного вирішення справи, однак сама поведінка представника позивача визнана судом неналежною, так як останній заявляючи клопотання про витребування доказів, спочатку не надав доказів неможливості отримати їх самостійно, потім розтягував надання клопотань про витребування доказів (надавав їх почергово, а не всі разом). Після цього, представник ОСОБА_5 неодноразово заявляв клопотання про залучення/заміну сторони судового процесу, зміну позовних вимог тощо.
Крім того, суд в своєму висновку зазначив, що задоволення вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу виключає можливість задоволення вимоги про стягнення середнього заробітку за цей же період за затримку видачі позивачу його трудової книжки. При цьому, суд врахував, що період вимушеного прогулу є більш тривалим, оскільки з набранням чинності 10 червня 2021 року Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі» від 05 лютого 2021 року, роботодавець зобов`язаний видати копію наказу (розпорядження) про звільнення, а тому, враховуючи, що суд прийняв рішення про поновлення позивача на роботі, підстави видавати останньому трудову книжку чи наказ про звільнення взагалі відсутні.
На підставі викладеного суд прийшов до висновку про відмову в частині позову щодо стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки. 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із ухваленим рішенням суду, Виконавчий комітет Мліївської сільської ради Черкаського району Черкаської області, Комунальний заклад «Центр Культури та дозвілля Мліївської сільської ради» та ОСОБА_1 оскаржили його до суду апеляційної інстанції.

В апеляційних скаргах Виконавчий комітет Мліївської сільської ради Черкаського району Черкаської області та Комунальний заклад «Центр Культури та дозвілля Мліївської сільської ради» просять скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою повністю відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить змінити рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 09 червня 2022 року в частині стягнення з відповідача Виконавчого комітету Мліївської сільської ради Черкаського району Черкаської області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 52 393 грн. 74 коп. та судових витрат в сумі 13 900 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з Виконавчого комітету Мліївської сільської ради Черкаського району Черкаської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 128 375 грн. 10 коп.; стягнути з Виконавчого комітету Мліївської сільської ради Черкаського району Черкаської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку видачі трудової книжки в розмірі 128 375 грн. 10 коп. Вирішити питання про розподіл судових витрат між сторонами шляхом стягнення з Виконавчого комітету Мліївської сільської ради Черкаського району Черкаської області на користь ОСОБА_1 судових витрат, пов`язаних з оплатою за надану професійну правничу допомогу в розмірі 27 800 грн. 

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга Виконавчого комітету Мліївської сільської ради Черкаського району Черкаської області мотивована тим, що під час розгляду справи, суд не врахував, що Виконавчий комітет Мліївської сільської ради – це виконавчий орган створений Мліївською сільською радою. Виконавчий комітет Мліївської сільської ради та Мліївська сільська рада є різними юридичними особами, мають свої окремі коди ЄДРПОУ та різні права і обов`язки, визначені ЗУ «Про місцеве самоврядування».
Позивач ОСОБА_1 перебував на посаді художнього керівника комунального закладу, створеного представницьким органом Мліївською сільською радою, яка є юридичною особою, як до реорганізації так і після та є самостійним суб`єктом права і ніколи не перебував у штаті виконавчого органу Мліївської сільської ради.
Виконавчий комітет Мліївської сільської ради не приймав будь-яких розпорядчих актів щодо прийняття на роботу ОСОБА_1 чи його звільнення. Крім того, трудова книжка позивача ніколи не перебувала у розпорядженні органу місцевого самоврядування, так як він ніколи не був його найманим працівником.
Суд першої інстанції не врахував, що Виконавчий комітет Мліївської сільської ради не був роботодавцем для позивача, представницький орган Мліївська сільська рада є лише засновником комунального закладу, з яким ОСОБА_1 перебував у трудових правовідносинах.
Оспорюваний ОСОБА_1 наказ винесено директором комунального закладу, який також не був посадовою особою органу місцевого самоврядування, проте на вчинення таких дій його уповноважила Мліївська сільська рада і аж ніяк не Виконавчий комітет, чи інший, створений нею виконавчий орган. 
Позивач, визначаючи Виконавчий комітет Мліївської сільської ради відповідачем у даній справі, а сільського голову ОСОБА_6 та в.о. директора Комунальної установи «Мліївський центр культури, мистецтва та спорту» Зінченко Л.О. в якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору, помилився відносно обов`язків даного виконавчого органу щодо його права, яке він вважає порушеним, а суд в свою чергу не роз`яснив позивачу його право на заміну належного відповідача та визначення правильного суб`єктного складу даного спору.
Апеляційна скарга Комунального закладу «Центр культури та дозвілля Мліївської сільської ради» мотивована тим, що звільнення ОСОБА_1 було проведено у встановленому законом порядку і ніяких порушень прав позивача з боку відповідача щодо його звільнення не було.
Крім того, позивача до його звільнення, наказом в.о. директора Мліївського центру культури та спорту від 20 січня 2020 року було повідомлено про майбутню реорганізацію установи, з якою він перебував у трудових відносинах. Ідентичних посад (художній керівник) на момент звільнення ОСОБА_1 в даному закладі не було, а після проведення реорганізації така штатна одиниця взагалі виключена із штатного розпису.
Поновляючи позивача на посаді, яка відсутня з березня 2020 року в штаті комунального закладу, суд фактично втрутився в дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування, оскільки комунальний заклад «Центр культури та дозвілля Мліївської сільської ради» за статутними документами позбавлений вирішувати питання чисельності штату, а Мліївська сільська рада, як засновник комунального закладу, взагалі не є учасником даного спору. 
Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що під час вирішення спору, суд першої інстанції не в повній мірі врахував ту обставину, що позивач 22 лютого 2021 року відмовився від однієї позовної вимоги (середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні) на користь іншої (середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки), як більш триваюче. Дана обставина зумовлена тим, що всі кошти, які передбачені Законом під час звільнення позивачу були виплачені через чотири дні після звільнення, а трудова книжка позивачу так і не видана. Оскільки, одночасно неможливе застосування стягнення середнього заробітку як за ст. 117 КЗпП України так і за ст. 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, тому позивач просив стягнути його саме за затримку видачі трудової книжки, однак суд стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу. Крім того, позивач вважає, що суд неправильно вирішив питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу, стягнувши їх в розмірі 50 % понесених ним витрат. ОСОБА_1 наголошує, що оскільки 22 лютого 2021 року він уточнив свої позовні вимоги, відмовившись від стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні, тому після уточнення, залишилося чотири вимоги, три з яких були задоволені, отже суд повинен був стягнути з відповідачів судові витрати у розмірі 75 %, понесених позивачем та пов`язаних з наданням йому правничої допомоги. 

Відзив на апеляційну скаргу 

У відзиві на апеляційну скаргу комунального закладу «Центр культури та дозвілля Мліївської сільської ради», що поданий представником ОСОБА_1 – адвокатом Павленком С.І. зазначено, що доводи вказаної апеляційної скарги є безпідставними, оскільки звільнення позивача із зайнятої посади відбулося з порушенням трудового законодавства, а відтак порушене право ОСОБА_1 підлягає захисту шляхом задоволення його позовних вимог.
У відзиві на апеляційну скаргу Виконавчого комітету Мліївської сільської ради Черкаського району Черкаської області, що поданий представником ОСОБА_1 – адвокатом Павленком С.І. зазначено, що склад відповідачів у даній справі визначений правильно, оскільки у довідці щодо суми, дати та способу виплати ОСОБА_1 заробітної плати і розрахункових коштів при його звільненні з роботи за підписом головного бухгалтера ОСОБА_7 зазначено, що Комунальний заклад «Мліївський центр культури, мистецтва і спорту» є установою, яка знаходиться в оперативному управлінні Виконавчого комітету Мліївської сільської ради.
Тобто, заробітна плата ОСОБА_1 нараховувалася і виплачувалася саме Виконавчим комітетом сільської ради, який і є розпорядником коштів сільської ради, тому суб`єктний склад сторін у даній справі визначено позивачем правильно і підстав для задоволення апеляційної скарги не має. 

Мотивувальна частина
Позиція Апеляційного суду

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Перевіривши доводи апеляційних скарг, Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення, а апеляційні скарги відповідачів залишенню без задоволення, виходячи з наступного. 

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду не повністю відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно наказу № 215 п. 2 від 30 березня 1988 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу з 01 квітня 1988 року в Мліївський Будинок культури Мліївського сільського центру культури і дозвілля № 1 на посаду завідуючого музичним кабінетом.
Відповідно до наказу № 6 від 31 грудня 2004 року ОСОБА_1 з 01 січня 2005 року був прийнятий по переводу у Мліївський сільський центр культури і дозвілля № 2 на посаду художнього керівника.
Згідно наказу № 13 від 31 січня 2014 року ОСОБА_1 з 31 січня 2014 року був звільнений з посади художнього керівника в зв`язку з реорганізацією закладів культури с. Мліїв.
Відповідно до наказу директора СЦКД Подупейка П.М. № 333 від 01 лютого 2014 року ОСОБА_1 з 01 лютого 2014 року зараховано на посаду художнього керівника.
04 січня 2016 року ОСОБА_1 ознайомився з посадовою інструкцією керівника художнього клубного закладу, затвердженої директором Мліївського ЦКД  Подупейком П.М.
01 липня 2019 року ОСОБА_1 ознайомився  з посадовою інструкцією директора КУ «Мліївський центр культури, мистецтва та спорту», затвердженої рішенням Мліївської сільської ради Городищенського району Черкаської області № 7/2-10/VII від 03 травня 2018 року, сільський голова ОСОБА_6 .
Рішенням Мліївської сільської ради Городищенського району Черкаської області № 7/2-10/VII від 03 травня 2018 року, затверджено правила внутрішнього трудового розпорядку працівників Мліївський центр культури, мистецтва та спорту. 
Підпис ОСОБА_1 про ознайомлення з вище вказаними правилами відсутній.
Відповідно до свідоцтв № 246 та № 263 про підвищення кваліфікації на обласних курсах підвищення кваліфікації працівників культури, ОСОБА_1 з 22 листопада 2010 року до 25 листопада 2010 року та з 14 жовтня 2014 року по 17 жовтня 2014 року, проходив навчання клубних працівників сільських будинків культури.
За повідомленням Сектору культури, молоді та спорту Городищенської райдержадміністрації від 04 лютого 2020 року № 22, за час перебування з травня 2015 року по березень 2018 року Мліївського центру культури і дозвілля в підпорядкуванні Сектору культури, молоді та спорту Городищенської райдержадміністрації, змін посад (переведення) та накладення дисциплінарних стягнень на ОСОБА_1 не було.
Наказами Мліївського центру культури і дозвілля Городищенської районної ради № 6-д від 23 травня 2016 року, № 19 від 22 грудня 2016 року, № 23 від 23 травня 2017 року, художнього керівника ОСОБА_1 премійовано за сумлінну роботу та зразкове виконання службових обов`язків. 
27 травня 2016 року директор школи ОСОБА_8 оголосила подяку ОСОБА_1 за співпрацю та вагомий внесок у формування життєвої позиції школярів.  
Наказом Мліївського центру культури, мистецтва та спору Мліївської сільської ради Городищенського району Черкаської області № 4-к від 10 грудня 2019 року, оголошено догану ОСОБА_1 , керівнику художньому Мліївського ЦКМС за неналежне виконання своїх посадових обов`язків.
Наказом в.о. директора Мліївського центру культури, мистецтва та спору Мліївської сільської ради Городищенського району Черкаської області № 1 від 14 січня 2020 року «Про надання звіту щодо виконання плану культурно-мистецьких заходів Мліївського ЦКМС у II півріччі 2019 р.», зобов`язано керівника художнього Мліївського ЦКМС ОСОБА_1 , в термін до 17 січня 2020 року, надати звіт про виконання плану культурно - мистецьких заходів Мліївського ЦКМС у II півріччі 2019 року. В разі не проведення запланованого культурно - мистецького заходу надати одночасно із звітом детальне пояснення причин його не проведення (окремо по кожному не проведеному заходу).
17 січня 2020 року ОСОБА_1 складено звіт про виконання плану культурно - мистецьких заходів Мліївським ЦКМС у II півріччі 2019 року, записаних на відповідальність ОСОБА_1 . Даний звіт був зданий 22 січня 2020 року.
23 січня 2020 року ОСОБА_1 було перероблено вказаний звіт, який зроблено по кожному заходу на окремому аркуші. Звіт передано в.о. директора ОСОБА_9 24 січня 2020 року.
Наказом № 1-к від 27 січня 2020 року відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, п. а ч. 1 р. 3 Правил внутрішнього трудового розпорядку працівників Мліївського центру культури, мистецтва та спорту, затверджених рішенням Мліївської сільської ради від 03 травня 2018 року № 7-13/VII, п. 4.1 посадової інструкції керівника художнього клубного закладу, керуючись статутом КУ «Мліївський центр культури, мистецтва та спорту» ОСОБА_1 було звільнено з посади художнього керівника Мліївського центру культури, мистецтв та спорту Мліївської сільської ради Городищенського району з 28 січня 2020 року за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором і правилами внутрішнього розпорядку. 
28 січня 2020 року складено акт у складі: в.о. директора Мліївського ЦКМС ОСОБА_9 , акомпаніатора ОСОБА_10 , прибиральниці ОСОБА_11 , про відсутність трудової книжки ОСОБА_1 у КУ Мліївського ЦКМС, що унеможливлює внести до неї необхідні записи в терміни передбачені законодавством України.
Згідно розпорядження Мліївського сільського голови Городищенського району Черкаської області від 31 січня 2020 року № 13-к ОСОБА_6 , ОСОБА_12 тимчасово призначено на посаду в.о. директора КЗ «Мліївський центр культури, мистецтва та спорту» Мліївської сільської ради.
20 лютого 2020 року ОСОБА_13 склав повідомлення на ім`я начальника відділу освіти, культури та спорту ОСОБА_14 про те, що перед своїм звільненням з посади директора КУ «Мліївський ЦКМС», він видав трудові книжки працівникам закладу персонально кожному на руки.
В.о. директора Мліївського центру культури, мистецтва та спорту ОСОБА_12 на адресу ОСОБА_1 був направлений лист № 1 від 21 лютого 2020 року про необхідність надання трудової книжки для внесення у неї відповідного запису. 
Звертаючись до суду з позовною заявою, ОСОБА_1 визначив суб`єктний склад осіб (учасників справи), де Мліївська сільська рада Городищенського району Черкаської області була зазначена в якості відповідача у справі, а треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача вказані Сільський голова села Мліїв Городищенського району Черкаської області Микитенко В.В. та в.о. директора Комунальної установи «Мліївський центр культури, мистецтва та спорту» Мліївської сільської ради Городищенського р-ну Черкаської області Зінченко Л.О.
Ухвалою Городищенського районного суду Черкаської області від 23 жовтня 2020 року задоволено клопотання представника позивача – адвоката Павленка С.І. залучено до участі у справі Комунальну установу «Мліївський центр культури, мистецтва та спорту» Мліївської сільської ради Городищенського району Черкаської області.
Ухвалою Городищенського районного суду Черкаської області від 24 листопада 2020 року замінено у справі співвідповідача «Комунальну установу «Мліївський центр культури, мистецтва та спорту» Мліївської сільської ради Городищенського району Черкаської області на належного співвідповідача Комунальний заклад «Центр культури та дозвілля Мліївської сільської ради». 
22 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про відмову від однієї з позовних вимог, в якій відмовився від вимоги про стягнення з відповідача Мліївської сілької ради Городищенського району Черкаської області на свою користь компенсації за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 834 грн. 96 коп.
17 червня 2021 року представник ОСОБА_1 – адвокат Павленко С.І. звернувся до суду з клопотанням про заміну належного відповідача Мліївську сільську раду Городищенського району Черкаської області на належного відповідача Виконавчий комітет Мліївської сільської ради Городищенського району Черкаської області.
Ухвалою Городищенського районного суду від 17 червня 2021 року замінено відповідача Мліївську сільську раду Городищенського району Черкаської області на належного відповідача Виконавчий комітет Мліївської сільської ради Городищенського району Черкаської області.
Вирішуючи спір, суд в своєму висновку зазначив, що стаття 43 Констьитуції України визначає, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. 
У відповідності до ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України: правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
За нормами ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог ЗУ «Про запобігання корупції»  іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями ст. 43 Конституції України та ст. 240-1 КЗпП України, дає підстави вважати, що за змістом ч. 1 ст. 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким необхідно розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.
Згідно з пунктами 18, 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевірити їх відповідність законові. У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 п. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 23 вищевказаної постанови за передбаченими п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.
У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року.
Для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі п. 3 ч.1 ст. 40 КЗпП України необхідна наявність сукупності таких умов: - порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; - невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності; - невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків повинно бути систематичним; - враховуються тільки дисциплінарні й громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями відповідно до їх статутів; - з моменту виявлення порушення до дисциплінарного звільнення може минути не більше місяця.
Тому для звільнення працівника за п. 3 ч.1 ст. 40 КЗпП України необхідна наявність факту не першого, а повторного здійснення працівником винного невиконання чи неналежного виконання обов`язків після того, як до нього уже застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення за вчинення таких дій раніше.
Важливим є те, що при звільненні працівника відповідно до вимог вище вказаної статті, підприємство повинно навести у наказі конкретні факти допущеного працівником невиконання обов`язків, зазначити, коли саме вони мали місце, які проступки вчинив працівник після застосування до нього стягнення та коли.
Судом першої інстанції під час розгляду справи правильно встановлено, що наказ про звільнення ОСОБА_1 за систематичне невиконання посадових обов`язків не містить зазначення конкретних фактів порушення останнім трудової дисципліни чи невиконання ним без поважних причин посадових обов`язків, та порушення правил внутрішнього розпорядку.
Посадова інструкція керівника художнього клубного закладу, затверджена директором Мліївського ЦКД  Подупейком П.М. 04 січня 2016 року, з якою ОСОБА_1 ознайомився 04 січня 2016 року, не містить обов`язку складення звітів про виконання планів культурно-мистецьких заходів Мліївським ЦКД.
У оспорюваному наказі про звільнення № 1-к від 27 січня 2020 року, маються посилання на п. а) ч. 1 р. 3 Правил внутрішнього трудового розпорядку працівників Мліївського центру культури, мистецтва та спорту та п. 4.1 посадової інструкції керівника художнього клубного закладу, однак ці норми є загальними, зокрема, перше стосується загальних правил поведінки, а друге стосується підстав для відповідальності керівника художнього. Тобто ці норми не містять конкретних обов`язків керівника художнього організовувати та/чи проводити певні заходи, складати звіти про результати їх проведення.
Також, надаючи оцінку спірному наказу слід зазначити, що в ньому мається посилання на наказ Мліївського центру культури, мистецтва та спору Мліївської сільської ради Городищенського району Черкаської області № 4-к від 10 грудня 2019 року, яким оголошено догану ОСОБА_1 , керівнику художньому Мліївського ЦКМС за неналежне виконання своїх посадових обов`язків.
Наказ № 4-к від 10 грудня 2019 року наявний у матеріалах справи, згідно якого ОСОБА_1 оголошено догану за неналежне виконання своїх посадових обов`язків. Даний наказ не оскаржувався, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що він підтверджує факт наявного дисциплінарного стягнення і при цьому правомірно звернув увагу на те, що 10 грудня 2019 року ОСОБА_1 вже отримав стягнення за неналежне виконання посадових обов`язків у вигляді догани, згідно наказу № 4-к.
27 січня 2020 року ОСОБА_1 притягують до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення за наказом № 1-к, за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку.
При  цьому в наказі № 1-к від 27 січня 2020 року маються посилання на наказ № 1 від 14 січня 2020 року про надання звіту щодо використання плану культурно-мистецьких заходів Мліївського ЦКМС у ІІ півріччі 2019 року.
В доводах апеляційної скарги Комунального закладу «Центр Культури та дозвілля Мліївської сільської ради» зазначено, що ніяких порушень під час звільнення ОСОБА_1 вчинено не було та всі дії були проведені у відповідності до встановленої процедури та вимог чинного законодавства.
Надаючи оцінку таким доводам апеляційної скарги та наявним в матеріалах справи наказам в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком районного суду та вважає, що він прийшов до правильного висновку про те, що оскільки за наказом № 1-к від 27 січня 2020 року, при вирішенні питання про відповідальності ОСОБА_1 враховувався період ІІ півріччя 2019 (про що зазначено в підставах для винесення наказу), однак попередньо ОСОБА_1 уже отримав догану 10 грудня 2019 року за неналежне виконання посадових обов`язків (тобто по 10 грудня 2019 року уже була дана оцінка його діям), тому період, за який малася б надаватися оцінка діяльності ОСОБА_1 при винесенні спірного наказу № 1-к від 27 січня 2020 року становить 20 днів - із 11 грудня 2019 року по 31 грудня 2019 року, оскільки особу не може бути двічі притягнуто до відповідальності за одне і теж порушення трудової дисципліни, про що зазначено в абзаці 2 статті 149 КЗпП. Апеляційний суд при перевірці правильності мотивів рішення суду враховує, що оскільки в наказі № 4-к від 10 грудня 2019 не конкретизовано за яке саме порушення трудової дисципліни ОСОБА_1 притягнений до дисциплінарної відповідальності, тому слід враховувати всю діяльність останнього, що мала місце до цієї дати, оскільки всі сумніви щодо наявності вини особи, тлумачаться на її користь.   
Крім того, відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення роботодавець повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. 
Під час розгляду справи судами було достовірно встановлено, що таких пояснень від ОСОБА_1 не отримано. У наказі про звільнення № 1-к від 27 січня 2020 року мається запис про те, що підставами є письмові пояснення ОСОБА_1 від 23 січня 2020 року. Однак таке посилання в наказі було спростоване під час розгляду справи та визнано районним судом таким, що не відповідає дійсності, оскільки це були не письмові пояснення, а є звітом про виконання плану на виконання наказу № 1 від 14 січня 2020 року, про що в самому наказі і вказано – «надати звіт про виконання плану…», а не «надати пояснення…», і у відповідь ОСОБА_1 надано саме «звіт», а не «пояснення».
В апеляційних скаргах Виконавчого комітету Мліївської сільської ради та Комунального закладу «Центр Культури та дозвілля Мліївської сільської ради» не спростовано встановлені судом обставини про те, що під час звільнення позивача, в порушення встановленого порядку у нього не відбиралися пояснення відносно підстав, що слугували причиною звільнення. 
Також, суд апеляційної інстанції враховує і положення абзацу 3 частини 1 статті 149 КЗпП України, при обранні виду стягнення роботодавець повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. 
Зі змісту оспорюваного наказу вбачається, що такі обґрунтуванні у ньому відсутні, хоча ОСОБА_1 попередньо мав неодноразові заохочення, про які описано вище та за весь період роботи (а це понад 32 роки) не мав інших стягнень крім попереднього за 10 грудня 2019 року. 
Тому, суд апеляційної інстанції повністю погоджується з висновками районного суду про те, що при звільненні ОСОБА_1 не було дотримано вимоги абзаців 1, 2, 3 частини 1 статті 149 КЗпП, а відтак його порушені права підлягають захисту шляхом визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення позивача на роботі.
При цьому, суд першої інстанції правильно зазначив, що ліквідація посади керівника художнього після звільнення ОСОБА_1 не є перешкодою для поновлення його на роботі, оскільки вирішення питання введення в штат нової посади, пропозиція незаконно звільненому працівнику рівнозначної посади тощо, є обов`язком самого органу, який допустив незаконне звільнення працівника.
Крім того, посилання Комунального закладу «Центр Культури та дозвілля Мліївської сільської ради» в апеляційній скарзі на ту обставину, що поновивши позивача на посаді, яка відсутня в штатному розписі з березня 2020 року суд фактично поставить заклад у невигідне становище щодо виконання судового рішення є необґрунтованими, оскільки в разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розпису шляхом введення скороченої посади.
Саме до таких висновків дійшов Верховний Суд в своїх постановах від 13 лютого 2019 року під час розгляду справи № 756/6746/16-ц та від 08 квітня 2020 року під час розгляду справи № 808/2741/16, в яких зазначено, що в разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду про поновлення на роботі необхідно його поновити на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розкладу шляхом введення скороченої посади, що не буде втручанням в дискреційні повноваження того органу чи установи, який поновлює незаконно звільненого працівника та сприятиме належному захисту права особи на працю, яке закріплено в Конституції України. 
Щодо стосується рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації за затримку видачі трудової книжки, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків. 
Відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше ніж за один рік. Якщо заява про поновлення розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Згідно з п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.
Крім того, суд першої інстанції правильно врахував правову позицію, викладену у Постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року по справі № 6-419цс16, згідно якої основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка визначається діленням заробітної плати за останні два календарні місяці роботи на число відпрацьованих робочих днів (годин) за цей період. 
Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100.
З урахуванням абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.
Визначаючись з сумою середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача, суд виходить з того, що строк вимушеного прогулу відліковується з дати звільнення, а саме з 27 січня 2020 року.
Для обчислення середньої заробітної плати, суд прийняв до уваги надану відповідачем довідку про заробітну плату позивача, де вказано, що заробітна плата позивача за листопад 2019 року складала 4382 грн. 12 коп., грудень 2019 року - 4385 грн. 06 коп., за відпрацьовані 42 робочих дні (листопад – 21 день, грудень – 21 день).
Середньоденна заробітна плата за вказаний період складає 4382,12 + 4385,06 = 8767,18: 42 = 208 грн. 74 коп.
Суд апеляційної інстанції погоджується з розрахунками районного суду та вважає, що він приведений у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100.
Стягуючи середній заробіток за час вимушеного прогулу, суд дійшов висновку, що доцільним і справедливим буде стягнення середнього заробітку за один рік, що також узгоджується з положеннями ст. 235 КЗпП України. 
Свій висновок суд першої інстанції мотивував тим, що справа за позовом ОСОБА_1 розглядалася більше року та встановив, що розгляд справи відкладався неодноразово через клопотання сторони позивача та направлення ним до суду різного роду клопотань. Такий висновок суду колегія суддів вважає правильним і таким, що відповідає положенням ст. 235 КЗпП України, оскільки під час дослідження матеріалів справи було дійсно встановлено, що підставою для неодноразового відкладення справи були клопотання представника позивача про витребовування доказів, про заміну сторони, зміни позовних вимог. При цьому, адвокатом не надавалося суду обґрунтованих пояснень неможливості отримання доказів самостійно і такі клопотання подавалися почергово, а не всі разом.
Крім того, позивач неодноразово подавалися заяви про збільшення позовних вимог та приєднання нових розрахунків, хоча суд кожного разу відмовляв у приєднанні таких розрахунків та збільшенні позовних вимог так як позивач мав право заявляти такі клопотання лише на стадії підготовчого засідання. 
Також, суд врахував, що відкладення розгляду справи за клопотанням представника позивача через неявку когось із сторін в тому числі і позивача через відсутність доказів отримання ним судових повісток. Така поведінка сторони позивача не може свідчити про добросовісність при розгляді справи, а тому висновок суду про доцільність стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу саме за один рік є правильною і підстав для зміни рішення в цій частині колегія суддів не вбачає.
Оскільки середньоденна заробітна плата позивача склала 208 грн. 74 коп., а кількість робочих днів у 2020 році, в якому вимушено не працював ОСОБА_1 251 день, тому судом першої інстанції було правильно визначено середній заробіток у відповідності до постанови КМУ від 08 лютого 1995 року № 100 у розмірі 52 393 грн. 74 коп.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки трудової книжки, суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі» від 05 лютого 2021 року № 1217-IX, що набрав чинності 10 червня 2021 року, внесено зміни у статтю 235 Кодексу законів про працю України, а саме: у частині третій слова «в трудовій книжці» виключити; у частині п`ятій слова «трудової книжки» замінити словами «копії наказу (розпорядження) про звільнення».
Перевіряючи мотиви рішення суду першої інстанції в цій частині, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.
У правовідносинах, що склалися між сторонами у справі, звільнення ОСОБА_1 відбулося з ініціативи власника, таким чином, невидача трудової книжки позивачеві дійсно мала місце, про що правильно зазначив суд в своєму рішенні.
Суд першої інстанції, з висновком якого погоджується й колегія суддів правильно визнав недоведеним ту обставину, що трудова книжка була видана ОСОБА_1 на руки колишнім в.о. директора Мліївського ЦКМС Подупейком П.М., оскільки вказана обставина не зафіксована відповідним актом, відсутній будь-який доказ з підписом ОСОБА_1 про отримання позивачем трудової книжки.
Наданий під час судового розгляду лист-повідомлення колишнього в.о. директора Мліївського ЦКМС Подупейка П.М. про необхідність повернення трудової книжки, адресоване позивачу, суд першої та апеляційної інстанції оцінює критично, оскільки таке повідомлення складено 20 лютого 2020 року, написане задовго після звільнення самого ОСОБА_13 , не має вхідного реєстраційного номера, а відтак є неналежним доказом у справі.
Однак, відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення компенсації за затримку трудової книжки, суд першої інстанції судом правильно враховано зміну законодавства, яка регулює процедуру видачі трудових книжок та зазначено, що з 10 червня 2021 року стороні видається лише копія наказу (розпорядження) про звільнення.
Стаття 235 КЗпП України передбачає, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника уповноваженого ним органу, працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Таким чином, положеннями статей 117, 235 КЗпП України передбачена відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від недоотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. 
Районним судом правильно враховано, що за порушення трудових прав працівників при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за ст. 117 КЗпП України, так і за ст. 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде неспівмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату (постанова Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 686/20491/18, провадження № 61-1879св20).
Задоволення вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу виключає можливість задоволення вимоги про стягнення середнього заробітку за цей же період за затримку видачі позивачу його трудової книжки. При цьому суд враховує, що період вимушеного прогулу є більш тривалим, оскільки з набранням чинності 10 червня 2021 року Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі» від 05 лютого 2021 року № 1217-IX, роботодавець зобов`язаний видати копію наказу (розпорядження) про звільнення, а тому, враховуючи, що суд прийняв рішення про поновлення позивача на роботі, підстави видавати останньому трудову книжку чи наказ про звільнення взагалі відсутні.
Вирішуючи спір та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції стягнув з Виконавчого комітету Мліївської сільської ради на корись позивача середній заробіток та судові витрати. В апеляційній скарзі Виконавчий комітет Мліївської сільської ради Черкаського району Черкаської області зазначив, що суд першої інстанції не врахував, що Виконавчий комітет Мліївської сільської ради не був роботодавцем для позивача, представницький орган Мліївська сільська рада є лише засновником комунального закладу, з яким ОСОБА_1 перебував у трудових правовідносинах.
Оспорюваний ОСОБА_1 наказ винесено директором комунального закладу, який також не був посадовою особою органу місцевого самоврядування, проте на вчинення таких дій його уповноважила Мліївська сільська рада і аж ніяк не Виконавчий комітет, чи інший, створений нею виконавчий орган. За таких обставин, Виконавчий комітет вважає, що вимоги позивача до нього не можуть бути задоволені через неналежність останнього до суб`єктного складу сторін у справі. 
Оцінюючи доводи апеляційної скарги Виконавчого комітету Мліївської сільської ради Черкаського району Черкаської області, колегія суддів дійшла до наступних висновків. 
Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Статтею 32 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено повноваження у сфері освіти, охорони здоров`я, культури, молодіжної політики, фізкультури та спорту.
Зокрема до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, у тому числі, управління закладами культури, фізкультури і спорту, молодіжними центрами, які належать територіальним громадам або передані їм, організація їх матеріально-технічного та фінансового забезпечення.
Відповідно до ст. 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами.  Підстави, види і порядок відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначаються Конституцією України, цим та іншими законами.
Згідно ч. 1 ст. 77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету, а в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності посадових осіб місцевого самоврядування - за рахунок їх власних коштів у порядку, встановленому законом.
Відповідно до п.п. 3 п. ст. 22 Бюджетного кодексу України головними розпорядниками бюджетних коштів за бюджетними призначеннями, визначеними рішеннями про місцеві бюджети можуть бути виключно місцеві державні адміністрації, виконавчі органи та апарати місцевих рад (секретаріат Київської міської ради), структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, виконавчих органів місцевих рад в особі їх керівників.        
Враховуючи викладене, а також п. 5.4 Статуту КЗ «Центр культури та дозвілля Мліївської сільської ради» (нова редакція), згідно якого бухгалтерське обслуговування закладу здійснюється бухгалтерською службою Виконавчого комітету Мліївської сільської ради, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що стягнення грошових коштів на користь позивача, слід здійснити саме з Виконавчого комітету Мліївської сільської ради, тому доводи апеляційної скарги Виконавчого комітету не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції. 
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суд здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»). 
Європейський суд з прав людини  наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).
Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що позивач повністю довів свої позовні вимоги в частині визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення його на роботі, а також вимогу в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відтак в цій частині його вимоги підлягають задоволенню. Вимога про стягнення середнього заробітку (компенсації) за затримку видачі трудової книжки колегія суддів вважає такою, що задоволенню не підлягає в зв`язку з вищенаведеними доводами постанови суду апеляційної інстанції. 
Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції в частині стягнення судових витрат підлягає скасуванню, а в іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.
Як вбачається з вимог уточненої позовної заяви ОСОБА_1 , що була подана до суду 22 лютого 2021 року та прийнята судом, в ній заявлено чотири вимоги: визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи; поновлення позивача на роботі; стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
За результатами розгляду справи в суді апеляційної інстанції три вимоги позивача було задоволено, в одній вимозі відмовлено. Отже, сума задоволених вимог складає 75 % від заявлених.
Судом першої інстанції було достовірно встановлено і з даним висновком погоджується суд апеляційної інстанції про те, позивач довів обгрунтованість понесених судових витрат в суді першої інстанції в розмірі 27 800 грн. (витрати на правничу допомогу). Матеріали справи містять всі підтверджуючі докази сплати такої суми позивачем, факту надання допомоги та з урахуванням матеріалів справи співмірності витрат на правову допомогу. 
В такому випадку з відповідача Виконавчого комітету Мліївської сільської ради Городищенського району Черкаської області підлягає до стягнення 20 850 грн. витрат, наданих за правову допомогу під час розгляду справи в суді першої інстанції (27 800 грн. х 75 % /100 %).
Крім того, під час подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено 3 851 грн. 25 коп.
Оскільки апелянт просив змінити рішення суду в частині трьох вимог, і апеляційна скарга задоволена лише в частині однієї вимоги, тому на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню з Виконавчого комітету Мліївської сільської ради Черкаського району Черкаської області 33 % від сплаченого позивачем судового збору в розмірі 1 270 грн. 91 коп.
Також, згідно квитанції до прибуткового касового ордера № 1 від 29 липня 2022 року ОСОБА_1 сплатив за надання правничої допомоги в суді апеляційної інстанції адвокату Павленко С.І. 3 000 грн.
З урахуванням наданих адвокатом послуг (формування та подачі апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу Виконавчого комітету Мліївської сільської ради Черкаського району Черкаської області, відзиву на апеляційну скаргу Комунального закладу «Центр культури та дозвілля Мліївської сільської ради», наданого розрахунку стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на момент подачі апеляційної скарги та розрахунку судових витрат), колегія суддів вважає за можливе з урахуванням співмірності наданих послуг задовольнити вимогу про стягнення з Виконавчого комітету Мліївської сільської ради Черкаського району Черкаської області на користь позивача про стягнення судових витрат в розмірі 3 000 грн. за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Тому, враховуючи вищевикладене, з Виконавчого комітету Мліївської сільської ради Черкаського району Черкаської області на користь ОСОБА_1 підлягає до стягнення 1 270 грн. 91 коп. судового збору та 23 850 грн. витрат на правничу допомогу, надану адвокатом Павленком С.І. під час розгляду справи в суді. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Мліївської сільської ради Черкаського району Черкаської області залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Комунального закладу «Центр Культури та дозвілля Мліївської сільської ради» залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 09 червня 2022 року в частині вирішення питання про стягнення судових витрат скасувати. 
Прийняти в цій частині нову постанову, якою стягнути з Виконавчого комітету Мліївської сільської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 270 грн. 91 коп. та витрати на правничу допомогу в розмірі 23 850 грн.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України. 

Повний текст постанови виготовлено 30 вересня 2022 року.

Головуючий                                                        В.Г. Бородійчук        

Судді                                                                        О.В. Карпенко

                                                                       Л.І. Василенко