ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 грудня 2022 року 
м. Київ
справа № 813/7982/14
адміністративне провадження № К/9901/47995/21, №К/990/4821/22 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Мельник-Томенко Ж. М.,
суддів - Мартинюк Н. М., Соколова В. М.,
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Генерального прокурора України, Офісу Генерального прокурора, Львівської обласної прокуратури про визнання протиправними дій, скасування рішення, зобов`язання до вчинення дій, провадження в якій відкрито 
за касаційними скаргами Офісу Генерального прокурора та Львівської обласної прокуратури на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17.06.2021 (колегія суддів у складі: Сакалош В. М., Грень Н. М., Гулика А. Г.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25.11.2021 (колегія суддів у складі: Глушка І. В., Довгої О. І., Запотічного І. І.),
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Генерального прокурора України, Генеральної прокуратури України, прокуратури Львівської області, у якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора України від 23.10.2014 № 1498к;
- поновити позивача на посаді начальника відділу нагляду за додержанням законів при виконані судових рішень у кримінальних провадженнях, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян прокуратури Львівської області з 24.10.2014;
- стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 24.10.2014; 
- зобов`язати Генеральну прокуратуру України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до позивача заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади».
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що його звільнення здійснено із порушенням Конституції України, всупереч міжнародно-правовим актам та практиці Європейського суду з прав людини. Також позивач зазначив, що звільнення відбулося лише за формальними ознаками, в силу зайняття ним посади у певний проміжок часу. Водночас, вина позивача у сприянні узурпації влади, підриві основ національної безпеки і оборони України або протиправному порушенні прав і свобод людини не встановлена, а отже, застосування колективної відповідальності до нього неможливе. За наведених мотивів позивач вважає, що протиправність оспорюваного наказу від 23.10.2014 № 1498к свідчить про наявність підстав для його скасування та поновлення його на роботі, а також наявні підстави для відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
ОСОБА_1 в органах прокуратури працював з 27.07.2010 по 06.06.2012 на посаді заступника прокурора Львівської області.
Наказом Генерального прокурора України від 23.10.2014 № 1498к позивача звільнено з посади начальника відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян прокуратури Львівської області, яку він обіймав з червня 2012 року, у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до пункту 7-2 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Підставою для прийняття вказаного наказу слугувала довідка про результати вивчення особової справи позивача.
Генеральний прокурор України видав наказ про звільнення позивача під час його перебування на стаціонарному лікуванні у медичному закладі (з 21.10.2014 по 03.11.2014).
Наказ про звільнення, скерований прокуратурою Львівської області, позивач отримав поштою 30.10.2014.
Вважаючи своє звільнення незаконним, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 30.03.2021 замінено відповідача у справі - Генеральну прокуратуру України на правонаступника - Офіс Генерального прокурора та замінено відповідача у справі - прокуратуру Львівської області на правонаступника - Львівську обласну прокуратуру.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17.06.2021 позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України від 23.10.2014 № 1498к; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян, прокуратури Львівської області; зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24.10.2014 по 17.06.2021. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць допущено до негайного виконання.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що звільнивши позивача з посади лише з обставин зайняття ним у певний період окремо визначеної посади, та, застосувавши до нього міру колективної відповідальності лише за формальними ознаками, Генеральний прокурор України таким чином порушив норми Конституції України, яка має найвищу юридичну силу, та діяв не у спосіб та не з метою, що встановлені Законом, не врахував основоположних принципів очищення влади, які розроблені міжнародними організаціями, з огляду на що, застосування до позивача положень Закону України «Про очищення влади», не відповідає існуючим у демократичному суспільстві стандартам забезпечення прав людини при здійсненні люстраційних процесів. Крім того, суд дійшов висновку, що оскільки оскаржуваний наказ про звільнення позивача з посади ґрунтується виключно на підставі довідки про результати вивчення його особової справи та поданні прокурора області, він не може бути визнаний правомірним та таким, що прийнятий на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, а тому підлягає скасуванню. Враховуючи висновок суду про протиправність оскаржуваного наказу, суд дійшов висновку, що позивача необхідно поновити на посаді начальника відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян прокуратури Львівської області з 24.10.2014. 
Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції, з посиланням на частину четверту статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) пункт 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, практику Європейського суду з прав людини зазначив, що адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України. Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень вчинення дій чи бездіяльності. Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, суд першої інстанції дійшов висновку, що суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні. Адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення. Отже, суд першої інстанції дійшов висновку зобов`язати нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24.10.2014 по 17.06.2021.
Постановою Восьмого апеляційної адміністративного суду від 25.11.2021 рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17.06.2021 залишено без змін.
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції вважав необґрунтованими доводи скаржників про те, що оскільки люстрація не має відношення до видів юридичної відповідальності, то не має потреби встановлювати і факти особистої протиправної поведінки осіб, до яких застосовують заходи очищення влади, і нормами Закону України «Про очищення влади», які є спеціальними по відношенню до інших нормативно-правових актів та які в силу свого імперативного характеру підлягають безумовному застосуванню до спірних правовідносин, не передбачено встановлення таких фактів. Суд зазначив, що визначальними для вирішення цього публічно-правового спору є обставини вчинення позивачем конкретних дій, які полягають у сприянні своїми рішеннями, діями (бездіяльністю) узурпації влади, підриву основ національної безпеки і оборони України або протиправному порушенню прав і свобод людини. Суд встановив, що звільнення позивача проведено на підставі довідки про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі про його перебування на відповідній посаді. При цьому встановлення фактів особистої протиправної поведінки ОСОБА_1 не було метою цієї перевірки. Будь-яких доказів щодо вчинення дій та заходів (та/або сприяння їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, матеріали справи не містять.
З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що спірний наказ не відповідає критеріям правомірності, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, зокрема, винесений без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, а застосовані до позивача обмеження є непропорційними до легітимності мети очищення влади, якої прагнули досягти органи державної влади, а тому погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для визнання протиправним та скасування спірного наказу, а також про поновлення його на посаді відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України.
Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні решти позовних вимог апеляційним судом не переглядалось.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційних скарг
Не погодившись із рішеннями судів попередніх інстанцій в частині задоволеної вимоги про зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24.10.2014 по 17.06.2021 Офіс Генерального прокурора звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати в цій частині та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга Офісу Генерального прокурора подана на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Обґрунтовуючи посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України Офіс Генерального прокурора зазначає, що судами попередніх інстанцій не ураховано висновок Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 235 КЗпП України у подібних правовідносинах, викладений у справі № 813/2950/16.
Також Офіс Генерального прокурора зазначає, що суди попередніх інстанцій, скасовуючи наказ в частині звільнення позивача із займаної посади, зобов`язали нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу без визначення його конкретного розміру. Крім того, в резолютивній частині рішення суду першої інстанції не зазначено, який саме відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу - Офіс Генерального прокурора чи Львівська обласна прокуратура.
Крім того, не погодившись із рішеннями судів попередніх інстанцій Львівська обласна прокуратура звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Касаційна скарга Львівської обласної прокуратури подана на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України. 
Обґрунтовуючи посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України Львівська обласна прокуратура зазначає, що судами попередніх інстанцій не ураховано висновок Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 235 КЗпП України у подібних правовідносинах, викладений у справі № 813/2950/16. 
На думку Львівської обласної прокуратури рішення судів попередніх інстанцій у частині зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу  середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24.10.2014 по 17.06.2021 без зазначення суми та проведення розрахунку середнього заробітку не відповідають вимогам статті 242 КАС України, що відповідно до статті 349 КАС України є підставою для часткового скасування судових рішень в частині зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Позиція інших учасників справи
Відсутність відзиву на касаційну скаргу не перешкоджає перегляду рішень судів попередніх інстанцій.
Рух касаційної скарги
28.12.2021 до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Офісу Генерального прокурора на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17.06.2021 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25.11.2021.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.12.2021 визначено склад колегії суддів, а саме: головуючого суддю (суддю-доповідача) Мельник-Томенко Ж. М., суддів Загороднюка А. Г., Мартинюк Н. М. для розгляду судової справи № 813/7982/14.
Ухвалою Верховного Суду від 17.01.2022 відкрито касаційне провадження за скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17.06.2021 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25.11.2021.
Розпорядженням в. о. заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 21.02.2022 № 316/0/78-22 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 813/7982/14 у зв`язку з відпусткою судді Загороднюка  А. Г., який входить до складу постійної колегії суддів, з метою дотримання строків розгляду справи.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.02.2022 визначено склад колегії суддів, а саме: головуючого суддю (суддю-доповідача) Мельник-Томенко  Ж.  М., суддів Мартинюк Н. М., Соколова В. М. для розгляду судової справи № 813/7982/14.
03.02.2022 до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Львівської обласної прокуратури на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17.06.2021 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25.11.2021.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.02.2022 визначено склад колегії суддів, а саме: головуючого суддю (суддю-доповідача) Мельник-Томенко Ж. М., суддів Загороднюка А. Г., Мартинюк Н. М. для розгляду судової справи № 813/7982/14.
Розпорядженням в. о. заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 21.02.2022 № 316/0/78-22 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 813/7982/14 у зв`язку з відпусткою судді Загороднюка  А. Г., який входить до складу постійної колегії суддів, з метою дотримання строків розгляду справи.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.02.2022 визначено склад колегії суддів, а саме: головуючого суддю (суддю-доповідача) Мельник-Томенко  Ж.  М., суддів Мартинюк Н. М., Соколова В. М. для розгляду судової справи № 813/7982/14.
Ухвалою Верховного Суду від 21.02.2022 відкрито касаційне провадження за скаргою Львівської обласної прокуратури на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17.06.2021 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25.11.2021. 
Ухвалою Верховного Суду від 07.12.2022 закінчено підготовчі дії у справі та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Релевантні джерела права й акти їх застосування
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Згідно з частиною першою статті 27 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
За приписами пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100) середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.
Пунктом 5 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. 
Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що відповідно до частини першої статті 341 КАС України Суд переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).
Вирішуючи питання про обґрунтованість касаційних скарг, Верховний Суд виходить з такого.
Офісом Генерального прокурора та Львівською обласною прокуратурою касаційні скарги подані на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, відповідно до якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Обґрунтовуючи посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України Офіс Генерального прокурора та Львівська обласна прокуратура зазначають, що судами попередніх інстанцій не ураховано висновок Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 235 КЗпП України у подібних правовідносинах, викладений у справі № 813/2950/16, а саме про те, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має не лише вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а й визначити при цьому розмір такого заробітку за встановленими законодавством правилами. При визначенні розміру такого заробітку суд повинен навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню з відповідача.
Отже, на стадії касаційного провадження спірними є питання щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Верховний Суд звертає увагу, що КЗпП України, який підлягає субсидіарному застосуванню до спірних правовідносин, передбачає засоби правового захисту працівників, звільнення яких визнане незаконним. За змістом частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.
Колегія суддів також звертає увагу, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має не лише вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а й визначити при цьому розмір такого заробітку за встановленими законодавством правилами. При визначенні розміру такого заробітку суд повинен навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню з відповідача, та вказати з якого саме відповідача підлягає стягненню така сума.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком № 100.
Така правова позиція була сформована Верховним Судом України, зокрема, у постанові від 14.01.2014 у справі № 21-395а13 та підтримана Верховним Судом, зокрема, у постановах від 14.03.2018 у справі № 822/1832/16, від 24.10.2018 у справі № 820/5932/16, від 19.06.2019 у справі №  2-а-1648/00(2-а/215/15/16), від 01.08.2019 у справі № 820/1446/17, від 10.06.2021 у справі №  813/2950/16 та інших.
Однак, суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги в частині зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу не дослідив питання обчислення середньої заробітної плати.  
На таке порушення судом першої інстанції норм матеріального законодавства суд апеляційної інстанції не звернув уваги та не надав йому належної правової оцінки, залишивши рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17.06.2021 без змін.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги  
За правилами пункту 1 частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
Відповідно до частини четвертої статті 353 КАС України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
За таких обставин суд приходить до висновку, що оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню в частині зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу  з направленням справи на новий судовий розгляд.
При цьому суд зазначає, що діє в межах повноважень визначених статтею 341 КАС України, частиною другою якої встановлено, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Враховуючи викладене, судами першої та апеляційної інстанцій не з`ясовано обставини справи, що мають значення для правильного її вирішення.
При встановленні наведених фактів судами попередніх інстанцій порушені норми процесуального права, які призвели до прийняття необґрунтованих судових рішень і не можуть бути перевірені та усунуті судом касаційної інстанції.
За таких обставин справу необхідно направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Висновки щодо розподілу судових витрат
Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки Верховний Суд не змінює судові рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 351, 355, 359 КАС України, Верховний Суд 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора задовольнити.
Касаційну скаргу Львівської обласної прокуратури задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17.06.2021 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25.11.2021 в частини зобов`язання нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 24.10.2014 по 17.06.2021 скасувати, а  справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції - Львівського окружного адміністративного суду.
В іншій частині рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17.06.2021 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25.11.2021 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.

Судді	Ж.М. Мельник-Томенко В.М. Соколов   Н.М. Мартинюк