КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                   
справа №760/20473/20                                              Головуючий у 1 інстанції: Петренко Н.О.
провадження №22-ц/824/8130/2022                                       Головуючий суддя: Олійник В.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
10 листопада 2022 року                                                                                        м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
Головуючого судді: Олійника В.І., 
суддів: Суханової Є.М., Сушко Л.П.,
розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 17 листопада 2021 року у цивільній справі за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) Київтеплоенерго до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -
 
в с т а н о в и в :
 
У вересні 2020 року позивач - КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що 11 жовтня 2018 року між ПАТ «Київенерго» та КП (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» було укладено договір №602-18 про відступлення права вимоги (цесії), відповідно до якого ПАТ «Київенерго» відступило право вимоги, а КП (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» набуло право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання станом на 01 серпня 2018 року з урахуванням оплат, що отримані кредитором за період від 01 серпня 2018 року до дати укладення цього договору.
Вказував, що відповідно до Додатку №1 та Додатку №2 до договору цесії позивач набув право вимоги заборгованості за спожиті послуги з центрального опалення та/або централізованого постачання гарячої води у розмірі 27 222 грн 03 коп. (заборгованість за послуги з централізованого палення у розмірі 22 201 грн 95 коп., заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води у сумі 5 020 грен 08 коп.) за адресою: 
АДРЕСА_1 .
Вважав, що позивач прийняв право вимоги до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за спожиті послуги з центрального опалення та/або централізованого постачання гарячої води у розмірі 27 222 грн 03 коп.
Надання послуг здійснювалось на підставі договору про надання послуг з центрального опалення та постачання гарячої води, затвердженого Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджені Постановою КМУ від 21 липня 2005 року №630, який опублікований 31 липня 2014 року на офіційному сайті ПАТ «Київенерго», а також в газеті «Хрещатик» від 06 серпня 2014 року № 111 (4511).
Зазначав, що заборгованість відповідачів за спожиті послуги до 01 травня 2018 року складається з:
- 22201 грн 95 коп. - заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення;
- 5 020 грн 08 коп. - заборгованості за послуги з централізованого постачання гарячої води;
- 2 068 грн 87 коп. - інфляційної складової боргу;
- 1 429 грн 72 коп. - трьох процентів річних.
Від 01 травня 2018 року надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води здійснює КП «Київтеплоенерго».
Вказував, що КП «Київтеплоенерго» підготовлено та опубліковано договір про надання послуг централізованого опалення та постачання гарячої води в газеті «Хрещатик» від 28 березня 2018 року № 34 (5085).
Підключення будинку до мереж централізованого опалення та/або постачання гарячої води свідчить про виконання послуг позивачем.
Відповідачі проживають за адресою: АДРЕСА_1 та є споживачами послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води.
Відповідачі своєчасно не сплачували за спожиті від 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, у результаті чого утворилась заборгованість за послуги з центрального опалення, яка станом на 01 серпня 2020 року склала 25 452 грн 79 коп. (заборгованість за послуги з централізованого опалення у розмірі 21 577 грн 84 коп., заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води у сумі 3 874 грн 95 коп).
Зазначав, що заборгованість відповідачів за спожиті послуги від 01 травня 2018 року складається з:
- 21 577 грн 84 коп. - заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення;
- 3 874 грн 95 коп. - заборгованості за послуги з централізованого постачання гарячої води;
- 597 грн 85 коп. - інфляційної складової боргу;
- 1 488 грн 28 коп. - трьох процентів річних.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 17 листопада 2021 року  позов задоволено частково.
Стягнуто солідарно з  ОСОБА_1 , ОСОБА_2  на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» заборгованість за спожиті до 30 квітня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 22 201 грн 95 коп., заборгованість за спожиті до 30 квітня 2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 5 020 грн 08 коп., інфляційну складову боргу в сумі 2 068 грн 87 коп., три проценти річних у сумі 1 429 грн 72 коп., заборгованість за спожиті від 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 21 577 грн 84 коп., заборгованість за спожиті від 01 травня 2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 3 874 грн 95 коп., інфляційну складову боргу в сумі 597 грн 85 коп., три проценти річних у сумі 1 488 грн 28 коп.
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким в позові відмовити.
Також просить застосувати строк позовної давності, оскільки при розгляді справи в суді першої інстанції він був позбавлений через неотримання судового повідомлення про час і місце розгляду справи. 
Скарга обґрунтована тим, що в матеріалах справи наявний поштовий конверт зі зворотнім повідомленням, в якому знаходиться примірник позовної заяви по справі 
№760/20473/20 з додатками, який було повернуто з поштового відділення, через неотримання його апелянтом, зауважує, що сповіщення про надходження поштового відправлення він не отримував. Це, в свою чергу, позбавило апелянта можливості заявити про розгляд справи в загальному проваджені і поданні заяви, на підставі ч.3 ст.267 ЦК України, про застосування строку позовної давності а також щодо розрахунку позивача.
Позивач заявляє, що солідарний борг виник від 2016 року, позов подано у вересні 2020 року, тому є факт пропуску строку позовної давності, а апелянт, через неотримання позову, був позбавлений можливості на змагальний, всебічний розгляд справи.
Вказує, що в ході судового розгляду не досліджено ще один факт, а саме: в копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, доданого до матеріалів справи позивачем, зазначається, що загальна площа житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , складає 74,7 м2 а, житлова 33,8 м2. В той же час в матеріалах справи присутній розрахунок заборгованості за послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, також представлений позивачем і в ньому опалювальна площа значиться як 110 м2. На це ніде не звертається уваги і розрахунок приймається дійсним лише через те, що апелянт не подав на нього заперечень, але як згадувалось вище, апелянт просто був позбавлений цієї можливості.
В цьому ж Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно зазначено, що речові права ОСОБА_1 на 1/2 житла зареєстровані в травні 2019 року, а речові права ОСОБА_2 на 1/2 житла зареєстровані в 2015 року, таким чином борг за послуги, що надавав позивач не може бути спільним і стягуватись солідарно. Зазначає, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до ОСОБА_2 що до поділу рахунків з моменту отримання речових прав починаючи від 2019 року. Пред`явлення вимог та розрахунку повинно висуватись до кожного відповідача окремо, а не солідарно, до нього (апелянта ОСОБА_1 ) за період від 2019 року до 2020 року, а до ОСОБА_2 від 2015 року до 2020 року.
Таким чином, через неотримання позову, апелянт був позбавлений можливості скористатися своїм правом на заяву про застосування строку позовної давності, помилкового розрахунку заборгованості, який базується, в тому числі, на неточному розрахунку площі, а також неправильно застосовані норми матеріального права відносно періоду і нарахування боргу відповідачам, а все разом призводить до ухвалення необгрунтованого, неправильного рішення.
Представник Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» подав до апеляційного суду відзив, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Вказує, що строк позовної давності за вимогою про стягнення з відповідачів заборгованості в силу пункту 12 Розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України продовжено на строк дії карантину. Таким чином, КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» не було пропущено строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості з оплати послуг з централізованого опалення та з централізованого постачання гарячої води, про що свідчить судова практика у справі №758/4358/21, №910/21570/21.
Зазначає, що підключення будинку до мереж централізованого опалення та постачання гарячої води свідчить про надання послуг позивачем. Отже, виникнення цивільних прав та обов`язків підтверджується діями сторін: постачальник надає послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, надсилає споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату таких послуг, а споживач отримує такі послуги, оскільки від мереж централізованого опалення та/або постачання гарячої води у встановленому чинним законодавством порядку не відмовлявся (не відключався) та має здійснювати оплату виставлених рахунків.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувались ними. 
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , власниками квартири є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
Натомість, всупереч вимогам ст.ст.322, 360 ЦК України відповідачі не повністю та не вчасно сплачують заборгованість за спожиті послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, що утворилась за адресою: АДРЕСА_1 у справі №760/20473/20, чим грубо порушували права КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» як надавача послуг.
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
За ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно з  ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України  суд апеляційної  інстанції переглядає  справу за  наявними в ній і  додатково поданими  доказами та  перевіряє законність  і обґрунтованість  рішення суду  першої інстанції  в межах доводів та  вимог апеляційної  скарги.  Суд апеляційної  інстанції досліджує  докази,  що стосуються  фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
За ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій  публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). 
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву. 
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц)
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив того, що позивач обґрунтовано нарахував зазначені суми, і вважав за можливе покласти їх в основу рішення суду та стягнути з відповідачів на користь позивача заборгованість за спожиті послуги.
Проте, щодо вимоги про стягнення з відповідачів 33 гривень витрат, пов`язаних з отриманням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, то суд вважав, що вона не підлягала задоволенню, оскільки суду не надано доказів, що такі витрати понесені підприємством з вини відповідачів та підлягали стягненню, тому позов підлягав частковому задоволенню.
Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Судом встановлено, що 11 жовтня 2018 року між ПАТ «Київенерго» та КП (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» було укладено договір №602-18 про відступлення права вимоги (цесії), відповідно до якого ПАТ «Київенерго» відступило право вимоги, а КП (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» набуло право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання станом на 01 серпня 2018 року з урахуванням оплат, що отримані кредитором за період від 01 серпня 2018 року до дати укладення цього договору.
Згідно з Додатком №1 та Додатком №2 до договору цесії позивач набув право вимоги заборгованості за спожиті послуги з центрального опалення та/або централізованого постачання гарячої води у розмірі 27222 гривні 03 копійки (заборгованість за послуги з централізованого палення у розмірі 22201 гривні 95 копійок, заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води у сумі 5020 гривень 08 копійок) за адресою: АДРЕСА_1 .
Отже, позивач мав право вимоги до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за спожиті послуги з центрального опалення та/або централізованого постачання гарячої води у розмірі 27 222 гривні 03 копійки.
Надання послуг здійснювалось на підставі договору про надання послуг з центрального опалення та постачання гарячої води, затвердженого Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджені Постановою КМУ від 21 липня 2005 року № 630, який опублікований 31 липня 2014 року на офіційному сайті ПАТ «Київенерго», а також в газеті «Хрещатик» від 06 серпня 2014 року №111 (4511).
Встановлено, що відповідачі не сплачують в повному обсязі за фактичне щомісячне споживання послуг з централізованого опалення та/або гарячого водопостачання.
Частиною 1 ст.714 ЦК України передбачено, що за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.
За ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.
Відповідно до пунктів 5, 10 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами; у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги сплачувати пеню в розмірах, установлених законом або договорами про надання житлово-комунальних послуг.
Згідно з ч.1 ст.10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.
Статтею 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.
За ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Проте, відповідач, не сплативши у строк вартість послуг, порушив вимоги ст.530 ЦК України, відповідно до якої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), тобто згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За матеріалами справи заборгованість відповідачів за спожиті послуги до 30 квітня 2018 року складається з: - 22201 гривні 95 копійок - заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення; - 5020 гривень 08 копійок - заборгованості за послуги з централізованого постачання гарячої води; - 2068 гривень 87 копійок - інфляційної складової боргу; - 1429 гривень 72 копійки - трьох процентів річних.
Від 01 травня 2018 року надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води здійснює КП «Київтеплоенерго».
КП «Київтеплоенерго» підготовлено та опубліковано договір про надання послуг централізованого опалення та постачання гарячої води в газеті «Хрещатик» від 28 березня 2018 року № 34 (5085).
Відповідачі своєчасно не сплачували за спожиті від 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, у результаті чого утворилась заборгованість, яка станом на 01 серпня 2020 року склала 25452 гривні 79 копійок (заборгованість за послуги з централізованого опалення у розмірі 21577 гривень 84 копійки, заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води у сумі 3874 гривні 95 копійок).
Як убачається з матеріалів справи, заборгованість відповідача за спожиті послуги від 01 травня 2018 року складається з: - 21577 гривень 84 копійки - заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення; - 3874 гривні 95 копійок - заборгованості за послуги з централізованого постачання гарячої води; - 597 гривень 85 копійок - інфляційної складової боргу; - 1488 гривень 28 копійок - трьох процентів річних.
На підтвердження своїх доводів щодо заборгованості відповідачів позивач надав суду розрахунок заборгованості.
Колегія суддів на підставі матеріалів справи вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач обґрунтовано нарахував зазначені суми і вважав за можливе покласти їх в основу рішення суду та стягнути з відповідачів на користь позивача заборгованість за спожиті послуги. 
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.  
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в  рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.  
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін. 
 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 17 листопада 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий:  

Судді: