ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6260/22 Справа № 202/38954/13-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Зосименко С. Г. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2022 року                        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

                головуючого- судді Демченко Е.Л. 
                суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О. 

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1  на заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18 серпня 2014 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк "Надра", правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю "фінансова компанія "Довіра та Гарантія", до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - 
в с т а н о в и л а:

       У грудні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк "Надра" (далі - ПАТ КБ "Надра") звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи тим, що між ПАТ КБ "Надра" та ОСОБА_1 19 березня 2008 року було укладено договір 790803/ФЛ, відповідно до умов якого, остання отримала кредит в розмірі 13 249 доларів США в порядку та на умовах визначених договором, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату видачі кредиту становить 68 112,51 грн.
       Зазначали, що в якості забезпечення зобов`язань позичальника за кредитом, 19 березня 2008 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов`язався перед банком відповідати за виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, що випливають з кредитного договору.
       Посилаючись на те, що ОСОБА_1 допустила значне порушення взятих на себе зобов`язань, у зв`язку з чим станом на 23 вересня 2013 року виникла заборгованість у загальному розмірі 183 096,61 грн., яка складається з: заборгованості за сумою кредиту в розмірі 95 305,10 грн.; заборгованості за процентами в розмірі 56 374,39 грн.; заборгованості за нарахованою пенею в розмірі 20 827,20 грн., а також заборгованості за штрафом в розмірі 10 589,92 грн., яку позивач просив суд солідарно стягнути з відповідачів на власну користь.
       Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18 серпня 2014 року позов ПАТ КБ "Надра" задоволено. 
       Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 06 листопада 2020 року замінено стягувача з ПАТ КБ "Надра" на його правонаступника ТОВ "ФК "Довіра та Гарантія" у справі № 202/38954/13-ц про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованості по кредитному договору від 19 березня 2008 року.        
       Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 06 листопада 2020 року заяву про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув увагу, що позивач не мав права нараховувати штрафи в твердій сумі. Вказує, що штраф та пеня є подвійним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне нарахування є незаконним. Зазначає, позивачем було пропущено строк на звернення до суду із дійсним позову, зважаючи на те, що 14 жовтня 2008 року є останнім платежем, який було здійснено нею з метою погашення заборгованості.
       Правом на надання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 позивач по справі не скористався. 
       Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 22 вересня 2022 року залучено до участі у справі як правонаступника позивача ПАТ КБ "Надра" - ТОВ "ФК "Довіра та гарантія".
       Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
       Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
       Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).
       Зважаючи на те, що ціна позову у даній справі 183 096,97 грн., та не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом першої інстанції встановлено, що 19 березня 2008 року між ПАТ КБ "Надра" та ОСОБА_1 було укладено договір 790803/ФЛ, відповідно до умов якого, остання отримала кредит в розмірі 13 249 доларів США на придбання автотранспортного засобу (а.с.6-9). 
       Пунктом 1.1.3.1 встановлено, що відсотки за користування кредитом розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 12,8% річних. Нарахування здійснюється за фактичну кількість днів у періоді (28-29-30-31/360) на залишок заборгованості. При розрахунку відсотків враховується день надання та не враховується день погашення кредиту.
       Пунктом 1.1.4 договору встановлено строк, на який позичальнику надано кредит, а саме що банк надає позичальнику кредит з терміном погашення до 18 березня 2013 року. 
       Пунктом 2.1 кредитного договору встановлено, що надання кредиту проводиться шляхом: видачі готівки позичальнику через касу банку при наявності належним чином оформленої заяви про видачу готівки, сума у якій зазначена у іноземній валюті - доларах США: або шляхом перерахування коштів за реквізитами, вказаними позичальником письмово або перерахуванням коштів на поточний рахунок позичальника, за реквізитами, вказаними позичальником.
       Позичальник повертає кредит та сплачує банку передбачені п.1.1.3.1 цього договору відсотки безготівковим перерахуванням або внесенням готівкових коштів на поточний рахунок № НОМЕР_1 у порядку передбаченому п.2.2.3 цього договору шляхом сплати суми мінімально необхідного платежу, розмір якого складає 301,58 доларів США (пункт 2.2.1).
       Згідно пункту 2.2.3 договору вбачається, що позичальник вносить чергові мінімальні платежі по кредиту, визначені у п.п.2.2.1,2.2.2 цього договору, щомісячно до 18 числа поточного місяця, а банк здійснює списання з поточного рахунку на рахунок погашення заборгованості до 20 числа поточного місяця. У випадку, коли позичальник до 18 числа поточного місяця не була внесена, внаслідок чого станом на 20 число поточного місяця не була погашена поточна заборгованість позичальника, банк, починаючи з 21 числа поточного місяця, застосовує до позичальника штрафні санкції, передбачені цим договором. Якщо 18 число є небанківським днем, то платіж необхідно внести в останній банківський день, який передує цій даті.
       Якщо протягом дії цього договору позичальник несвоєчасно та/чи неповністю вніс черговий мінімальний платіж(і) та/чи інші платежі, то банк приймає виконання позичальником своїх зобов`язань по договору в наступному порядку: прострочені відсотки за користування кредитом, відсотки за користування кредитом, пені та штрафи, прострочена сума кредиту, сума кредиту (пункт 2.2.5).
       Зазначений договір є змішаним, оскільки також містить положення щодо прав та обов`язків поручителя. Отже, з метою забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань з погашення кредиту та інших платежів, передбачених кредитним договором, та відповідно до п. 3.2 зазначеного договору ОСОБА_2 , як поручитель, зобов`язалася відповідати перед кредитором у тому ж обсязі, що і позичальник ОСОБА_1 .
       Згідно пунктів 3.2.1-3.2.2 поручитель безвідзивно та безспірно зобов`язується відповідати перед банком за належне виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, що витікають з цього договору. Поручитель відповідає перед банком у тому ж об`ємі, що і позичальник. Позичальник і поручитель відповідають перед банком як солідарні боржники, що означає нічим не обумовлене і абсолютне право банка вимагати виконання зобов`язань, вказаних у цьому договорі, повністю (чи у будь-якій його частині) як від позичальника та поручителя разом, так і від кожного окремо.
       Пунктом 3.2.3 договору встановлено, що відповідальність поручителя виникає у випадку невиконання позичальником будь-якої частини зобов`язань, так і при невиконанні позичальником зобов`язань в цілому. 
       Пунктом 5.1 договору встановлено, що у разі прострочення позичальником строку сплати мінімальних необхідних платежів по погашенню кредиту, позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на час виникнення заборгованості за кожен день прострочення.
       У разі порушення позичальником вимог п.п. 4.3.1, 4.3.2, 4.3.7, 4.3.9, 4.3.10 цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 10% від суми кредиту, визначеної у п.1.1 цього договору, за кожен випадок (пункт 5.2 договору). 
       Пунктом 7.3 кредитного договору сторони встановили збільшений строк позовної давності до 10 років.
       Згідно квитанції №18NPK27 про здійснення валютно-обмінної операції або операції з купівлі-продажу банківського металу від 19 березня 2008 року вбачається, що ОСОБА_1 було здійснено купівлю валюти на суму 13 249 доларів США, що за курсом 4,9900 складало 66 112,51 грн. (а.с.9 зворот).
       Згідно квитанції, наданої відповідачем до суду першої інстанції, вбачається, що нею 14 жовтня 2008 року на рахунок № НОМЕР_1 було внесено грошові кошти на суму 303 долари США.
       Крім того, з метою додаткового забезпечення зобов`язання, умовами договору встановлено забезпечення у вигляді застави транспортного засобу, що передбачено розділом 3 кредитного договору від 19 березня 2008 року.
       Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 23 вересня 2013 року виникла заборгованість у загальному розмірі 183 096,61 грн., яка складається з: заборгованості за сумою кредиту в розмірі 95 305,10 грн.; заборгованості за процентами в розмірі 56 374,39 грн.; заборгованості за нарахованою пенею в розмірі 20 827,20 грн., а також заборгованості за штрафом в розмірі 10 589,92 грн.
       Задовольняючи позов ПАТ КБ "Надра", суд першої інстанції виходив з того, що банком доведено факт порушення позичальником взятих на себе зобов`язань, оскільки поручитель відповідає за зобов`язаннями позичальника, позов підлягає задоволенню шляхом солідарного стягнення заборгованості із відповідачів на користь банку. 
       Колегія суддів лише частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним. 
       Так, звертаючись до суду із дійсною апеляційною скаргою відповідач ОСОБА_1 факт отримання кредитних коштів банку не заперечує, до суду першої інстанції надавала квитанції про здійснення з метою його погашення платежу, а лише зазначає про безпідставність одночасного нарахування двох видів неустойки, а саме пені та штрафу, а також пропуску позивачем строку на звернення до суду із дійсними вимогами.
       Першочерговим, до визначення наявності чи відсутності факту пропуску позивачем строку на звернення до суду із позовом є встановлення обґрунтованості позовних вимог, зокрема, у випадку коли спір виникає із кредитних правовідносин, обов`язковим є встановлення наявності заборгованості та її дійсного розміру. У разі необґрунтованості позовних вимог та у разі пропуску позивачем строку позовної давності, відмова в задоволенні позовної заяви має бути саме з підстав необґрунтованості такого позову.
       Так, відповідач зазначала, що банком було незаконно нараховано два види неустойки, а саме пеню та штраф, за одне те саме порушення.
       Колегія суддів погоджується з таким доводом апеляційної скарги з огляду на наступне.
       Відповідно до статті 549 ЦК неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. 
       Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст.549 ЦК України). 
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України). 
       Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частини перша, друга статті 551 ЦК України).
       Стягнення неустойки є покладенням на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності, що передбачає настання для нього заснованих на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.
       Установивши, що передбачені кредитним договором штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності,за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, суд першої інстанції повинен був відмовити у задоволенні позову в цій частині, оскільки одночасне застосування штрафу і пені не допускається, оскільки суперечить положенням, закріпленим у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
       Наведені висновки апеляційного суду узгоджуються з правовим висновком. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі №6-2003цс15 та постанові Верховного Суду від 25 листопада 2019 року у цивільній справі №376/797/15-ц.
       Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що вимога позивача про стягнення на власну користь заборгованості за штрафом в розмірі 10 589,92 грн. є безпідставною та такою, що задоволенню не підлягає.
       Крім того, з огляду колегією суддів наданого банком розрахунком заборгованості вбачається, що позивачем було невірно здійснено нарахування розміру відсотків, що підлягають стягнення з боку відповідача з огляду на наступне.
       Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
       Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
       Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
       За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 18 березня 2013 року.
       Відтак, у межах строку кредитування до 18 березня 2013 року відповідач мала, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 18 числа кожного місяця. Починаючи з 19 березня 2008 року (дата укладення договору), відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.
       Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
       Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 28 березня 2018 року по справі №444/9519/12, провадження №14-10 цс 18 дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
       В той же час, з огляду на наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості, вбачається, що відсотки за користування кредитом банком нараховувалися до 22 вересня 2013 року, тобто вже після закінчення строку дії кредитного договору, що є незаконним, а тому колегія суддів вважає за необхідне здійснити власний розрахунок заборгованості за відсотками та навести його в дійсній постанові.
       Так, пунктом 1.1.3.1 встановлено, що відсотки за користування кредитом розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 12,8% річних. Нарахування здійснюється за фактичну кількість днів у періоді (28-29-30-31/360) на залишок заборгованості. При розрахунку відсотків враховується день надання та не враховується день погашення кредиту.
       З розрахунку заборгованості вбачається, що позичальником з метою виконання зобов`язання вносили щомісячні мінімальні платежі, розмір який було обумовлено договором, а саме 301,58 доларів США.
       Вказані платежі вносилися позичальником лише у період з 14 квітня 2008 року по 29 березня 2010 року, та не відповідали встановленому кредитним договором розміру щомісячного мінімального платежу. В подальшому відповідачем кошти з метою погашення заборгованості перед банком не вносилися. 
       Передбачаючи можливість нерегулярної та неповної оплати по кредиту, між сторонами в пункті 2.2.5 договору було погоджено, що якщо протягом дії цього договору позичальник несвоєчасно та/чи неповністю вніс черговий мінімальний платіж(і) та/чи інші платежі, то банк приймає виконання позичальником своїх зобов`язань по договору в наступному порядку: прострочені відсотки за користування кредитом, відсотки за користування кредитом, пені та штрафи, прострочена сума кредиту, сума кредиту.
       Таким чином, навіть в подальшому внесені позичальником суми, йшли не на погашення суми заборгованості по тілу кредиту, а на погашення відсотків за користування кредитом та неустойки за вже виниклі порушення зобов`язань у порядку черговості, викладеної в умовах кредитного договору.
       Отже, колегія суддів погоджується з розрахунком заборгованості банку в частині визначення розміру нарахованих відсотків до 28 січня 2009 року.
       В той же час не погоджується з періодом нарахування відсотків на суму заборгованості в 11 983,59 доларів США, зважаючи на те, що вказаний період має охоплювати час з 29 січня 2009 року та до 18 березня 2013 року, тобто до моменту закінчення строку дії спірного кредитного договору, а не до 22 вересня 2013 року. Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що періодом нарахування відсотків в розмірі 12,8% річних на суму заборгованості в 11 983,59 доларів США складає 1510 днів (4 роки 1 місяць та 18 днів), а не 1698 днів, як визначено позивачем.
       Колегія суддів розраховує, що за один рік сума відсотків по заборгованості в 11 983,59 доларів США складає 1 526,22 доларів США з розрахунку 11 923,57х12,8/100. Тобто за 4 роки, а саме з 29 січня 2009 року по 29 січня 2013 року, відповідачем мало бути сплачено на користь банку 6 104,87 доларів США з розрахунку 1 526,22 х 4.
       Зважаючи на те, що розмір відсотків на рік складає 12,8%, то щомісяця позичальнику підлягають нарахуванню відсотки в розмірі 1,2% (12,8/12 = 1,2).
       Таким чином, заборгованість за період з 30 січня 2013 року по 28 лютого 2013 року складала 143,08 доларів США (11 983,59 х1,2/100).
       Також, за період з 01 березня 2013 року по 18 березня 2013 року позичальником підлягало сплаті відсотки в розмірі 85,85 доларів США з розрахунку 0,72% за спірний період (1,2% / 31 = 0,04% на день х 18 днів = 0,72%).
       Таким чином, розмір відсотків за період з 29 січня 2009 року по 18 березня 2013 року складає 6 333,80 доларів США, а не 7 198,66 доларів США, як наведено банком в своєму розрахунку.
       Отже, загальна сума заборгованості за відсотками за користування кредитом за весь період дії кредитного договору складає 7 735,11 доларів США, в той же час враховуючи фактично стягнуті з відповідача відсотки в сумі 1547 доларів США, реальна сума несплачених відсотків перед банком складає 6 188,11 доларів США, що у відповідності до ставки НБУ на час звернення до суду складало 49 461,56 грн.
       Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за відсотками за користування кредитом в розмірі 49 461,56 грн.
       Окремо колегія суддів зауважує, що позивачем, окрім самої заборгованості та відсотків за користування кредитом було нараховано пеню за весь період дії кредитного договору з моменту порушення позичальником взятих на себе зобов`язань.
       Так, з наданого банком розрахунку вбачається, що періодом нарахування пені за прострочення виконання зобов`язання є 23 вересня 2012 року по 22 вересня 2013 року, тобто обмежений спеціальним строком позовної давності в один рік.
       Статтею 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня.
       Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).
       Так, з підписаного сторонами кредитного договору від 19 березня 2008 року вбачається, що позичальником було отримано кредит на суму 13 249 доларів США з кінцевим терміном повернення 18 березня 2013 року зі сплатою щомісячних платежів в розмірі 301,58 доларів США.
       У разі порушення строку сплати чи несплати визначеного мінімального щомісячного платежу, на позичальника покладається міра відповідальності за неналежне виконання своїх зобов`язань, а саме пеня, яка пунктом 5.1 договору визначена в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на час виникнення заборгованості за кожен день прострочення.
       Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, передбачає додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.
       Оскільки виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, кредитний договір було укладено в іноземній валюті.
       Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
       Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.
       При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
       Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
       Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року №959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року №185/94?ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
       Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у постанові № 6-211цс17 від 15 травня 2017 року).
Так, згідно розрахунку заборгованості вбачається, що банк здійснював нарахування на суму загального боргу по кредиту з урахування нарахованих на неї відсотків, а не на розмір щомісячного платежу, як це встановлено умовами самого договору.
       Крім того, банком невірно здійснювалося обрахування самої суми в подальшому, зважаючи на те, що пеня нараховувалася на суму кредиту, процентів та вже нарахованої пені, що є таким, що суперечить закону.
       А також, банком здійснювалося нарахування пені після закінчення строку дії договору.
       Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у своїй постанові від 28 березня 2018 року по справі №444/9519/12, а тому підлягає нарахуванню саме до моменту закінчення строку дії договору.
       У зв`язку з чим, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для здійснення власного розрахунку пені, в той же час за період з 23 вересня 2012 року (як визначено самим позивачем) та до 18 березня 2013 року (закінчення строку дії спірного кредитного договору) та на суму, що відповідає розміру щомісячного мінімального платежу - 310,58 доларів США.
       Так, за період з 23 вересня 2012 року до 18 березня 2013 року ставка НБУ відносно долара США сягала 7,9930 за 1 долар на час здійснення платежу, тобто на 18 число кожного місяця.
       Таким чином, розрахунок має бути здійснено в гривневому еквіваленті, який складає 2482,47 грн. (310,58 доларів США х 7, 9930).
       Отже, розрахунок пені є наступним:
       за період з 23 вересня 2012 року по 18 жовтня 2012 року складає 179,55 грн. (2482,47 грн. х15 / 365 / 100 х 176 днів прострочення).
       за період з 19 жовтня 2012 року по 18 листопада 2012 року складає 153,03 грн. (2482,47 грн. х15 / 365 / 100 х 150 днів прострочення).
       за період з 19 листопада 2012 року по 18 грудня 2012 року складає 121,40 грн. (2482,47 грн. х15 / 365 / 100 х 119 днів прострочення).
       за період з 19 грудня 2012 року по 18 січня 2013 року складає 90,80 грн. (2482,47 грн. х15 / 365 / 100 х 89 днів прострочення).
       за період з 19 січня 2013 року по 18 лютого 2013 року складає 59,17 грн. (2482,47 грн. х15 / 365 / 100 х 58 днів прострочення).
       за період з 19 лютого 2013 року по 18 березня 2013 року складає 27,55 грн. (2482,47 грн. х15 / 365 / 100 х 27 днів прострочення), а всього 632,50 грн.
       Таким чином, колегія суддів доходить висновку про безпідставність стягнення з відповідача на користь банку за рішенням суду заборгованості за пенею в розмірі 20 827,20 грн. та вважає, що рішення суду і цій частині також підлягає скасуванню з ухваленням нового, визначивши розмір пені, що підлягає стягненню в 631,50 грн.
       Таким чином колегія суддів підсумовуючи вищевикладене доходить висновку, що дійсний розмір заборгованості перед банком складає 145 396,16 грн., з яких 95 305,10 грн. заборгованість за тілом кредиту, 49 461,56 грн.- заборгованість за процентами та 631,50 грн. - заборгованість за нарахованою пенею.
       Щодо доводів апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку позовної давності на звернення до суду із дійсним позовом, колегія суддів зауважує наступне.
       Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 28 березня 2018 року по справі №444/9519/12, провадження №14-10 цс 18 надала висновок щодо змісту таких понять, як «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання», які згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.
       Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
       Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).
       Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).
       Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.
       Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
       З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.
       Як вбачається зі спірного кредитного договору "Автопакет" № 790803/ФЛ сторони визначили строк дії договору окремо, а саме, що кредит надано із терміном погашення до 18 березня 2013 року, а також визначено термін щомісячного виконання зобов`язання шляхом внесення щомісячних мінімальних платежів, які складаються із частини суми кредиту та розміру відсотків за його користування, до 18 числа поточного місяця.
       Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання.
       Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.
       Тобто, зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов`язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного.
       Позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві. Останній зобов`язався за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами до 18 березня 2013 року включно.
       Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
       У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
       Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
       Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
       Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
       Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов`язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з частиною першою статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.
       У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України).
       Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).
       Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
       Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).
       Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
       У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.
       Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі №6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі №6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі №6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі №6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі №6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі №6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі №6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі №6-2462цс16.
       Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 18 числа кожного місяця впродовж строку дії кредитного договору, тобто до 18 березня 2013 року, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.
       Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування, як це встановив суд апеляційної інстанції.
       Як вбачається зі змісту укладеного між сторонами кредитного договору, зокрема з пунктом 7.3, сторони встановили збільшений строк позовної давності до 10 років.
       Зважаючи на те, що позивач звернувся до суду з позовом в грудні 2013 року, позовна давність на звернення до суду із дійсним позовом не є пропущеною щодо жодного платежу та заборгованості в цілому, а тому застосуванню не підлягає.
       Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а заочне рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову та стягнення з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно на користь ПАТ КБ "Надра", 
правонаступником якого є ТОВ "ФК "Довіра та Гарантія" заборгованість за кредитним договором "Автопакет" № 790803/ФЛ від 19 березня 2008 року станом на 23 вересня 2013 року у загальному розмірі 145 396,16 грн., яка складається з: заборгованості за сумою кредиту в розмірі 95 305,10 грн.; заборгованості за процентами в розмірі 49 461,56 грн. та заборгованості за нарахованою пенею в розмірі 631,50 грн.
       Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.
       
Таким чином, оскільки позов задоволено частково, суд присуджує стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ "ФК "Довіра та Гарантія" судовий збір за подання позову до суду першої інстанції в розмірі 726,99 грн. з кожного (79,41%).
       Крім того, у зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги з ТОВ "ФК "Довіра та Гарантія" на користь відповідача  ОСОБА_1  підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції в розмірі 565,49 грн. 
       Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.

       Заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18 серпня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

       Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк "Надра", правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю "фінансова компанія "Довіра та Гарантія" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором        задовольнити частково.

       Стягнути з  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно на користь товариства з обмеженою відповідальністю "фінансова компанія "Довіра та Гарантія" заборгованість за кредитним договором "Автопакет" № 790803/ФЛ від 19 березня 2008 року станом на 23 вересня 2013 року у загальному розмірі 145 396,16 грн., яка складається з: заборгованості за сумою кредиту в розмірі 95 305,10 грн.; заборгованості за процентами в розмірі 49 461,56 грн. та заборгованості за нарахованою пенею в розмірі 631,50 грн.

       Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю "фінансова компанія "Довіра та Гарантія" судовий збір в розмірі 726,99 грн.

       Стягнути з ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю "фінансова компанія "Довіра та Гарантія" судовий збір в розмірі 726,99 грн.

       Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "фінансова компанія "Довіра та Гарантія" на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 565,49 грн.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів. 

       Повний текст постанови складено 18 жовтня 2022 року.

               Головуючий:                                         Демченко Е.Л.

        Судді:                                                 Куценко Т.Р. 

Макаров М.О.