ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5786/22 Справа № 204/804/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Самсонова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Деркач  Н. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2022 року                                                                м. Дніпро
       Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

       головуючого - судді Деркач Н.М.,
       суддів: Ткаченко І.Ю., Пищиди М.М., 
       при секретарі — Усик А.Д.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення осіб апеляційну скаргу Акціонерного товариства "УНІВЕРСАЛ БАНК" на заочне рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 16 травня 2022 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - 

В С Т А Н О В И В : 

       У лютому 2022 року банк звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за договором надання банківських послуг «Monobank» від 07.05.2019 року у розмірі 51 980 грн 96 коп, а також стягнути судові витрати.
       В обґрунтування позовних вимог АТ «Універсал Банк» вказав на те, що 07 травня 2019 року відповідач отримав кредит у розмірі 25 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на поточний рахунок, спеціальним платіжним засобом яким є платіжна картка НОМЕР_1 . У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором станом на 30.09.2020 року відповідач має заборгованість у розмірі 51 980 грн 96 коп. Оскільки позичальник не виконав взяті на себе зобов`язання, Банк був вимушений звернутися до суду з даним позовом для стягнення заборгованості в примусовому порядку.
       Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 16 травня 2022 рокуу задоволенні позову відмовлено.
       В апеляційній скарзі АТ «Універсал Банк», посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі.
       Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим. 
       Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
       Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
       Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).
       Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
       Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.
       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.
       Судом встановлено, що 07 травня 2019 року між позивачем і відповідачем був укладений кредитний договір, згідно з умовами якого, він отримав кредит у розмірі 25 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на поточний рахунок, спеціальним платіжним засобом якого є платіжна картка НОМЕР_1 .
       Звертаючись до суду з позовом, банк посилався на те, що відповідач має заборгованість за кредитним договором, яка станом на 30.09.2020 року становить загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) 51 980,96 грн, на підтвердження позивачем долучено розрахунок заборгованості. (а.с. 5-7)
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог банку, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутнє підтвердження із зазначенням дати та часу одержання відповідачем у електронному вигляді Умов обслуговування рахунків фізичних осіб в АТ «Універсал Банк», Паспорту споживчого кредиту «картка Monobank», та Тарифів. Відтак, у суду відсутні підстави вважати, що відповідач був ознайомлений саме з наданими позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог Умовами, Тарифами та Паспортом споживчого кредиту. Позивач АТ «Універсал Банк» також не надав належних та допустимих доказів видачі відповідачу банківської картки, відкриття йому рахунку, а також виписки з такого рахунку, з якої можна було б встановити факт користування відповідачем банківською карткою із встановленим кредитним лімітом та наявність у нього заборгованості за кредитом, а також відсутні докази користування кредитними коштами. Тому складений позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу. Крім того, Банком в позові зазначалось, що відповідачу було надано ліміт по кредиту у сумі 25 000 грн. Видачу кредиту у більшому розмірі Банком доведено не було. При цьому, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за тілом кредиту в сумі 51980,96 грн.
       Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Згідно ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі.
Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Матеріалами справи встановлено, що згідно з анкетою — заявою до договору про надання банківських послуг від 07 травня 2019 року, підписаною між позивачем і відповідачем, сторонами було обумовлено встановлення відповідачу кредитного ліміту у розмірі 25000 грн на поточний рахунок, спеціальним платіжним засобом якого є платіжна картка НОМЕР_1 .
Однак, належних та допустимих доказів отримання відповідачем кредитної карти, нарахування кредитних коштів на неї та користування ними ОСОБА_2 позивачем не надано.
Тому висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог банку з підстав їх недоведеності є правильним.
Розрахунок заборгованості, наданий позивачем, не може бути доказом отримання відповідачем кредитних коштів та користування ними, оскільки не є первинним документом про надання кредитних коштів та користування ними.
При цьому, виписка про рух коштів по картці ОСОБА_2 , додана банком до апеляційної скарги, як доказ користування відповідачем кредитними коштами, не може бути взята до уваги колегією суддів з огляду на наступне.
У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.
       Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
       Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої – третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
       Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.
       Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17 (провадження № 61-35488св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № №346/5603/17 (провадження №61-41031св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17 (провадження № 61-13405св18).
       У частинах першій – третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
       Матеріалами справи встановлено, що при зерненні до суду з даним позовом банк у якості доказів наявності заборгованості відповідача за кредитним договором надав розрахунок заборгованості, копію анкети-заяви, витяг з Умов обслуговування рахунків фізичної особи, витяг з тарифів за карткою Монобанк.
       Виписка про рух коштів по кредитній картці ОСОБА_2 , яка є доказом користування ними, банком до позовної заяви не додана.
       При цьому, до позовної заяви банку додано клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та клопотання про розгляд справи за відсутності позивача, що свідчить по те, що банком надано докази у тому обсязі, який, на його думку, повністю доводить позовні вимоги до відповідача.
       Додаючи до апеляційної скарги виписку про рух коштів по кредитній картці ОСОБА_2 , позивач не навів доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
       Частиною третьою статті 367 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках.
       Враховуючи відсутність обгрунтування позивачем поважних причин, за яких він був позбавлений можливості надати суду першої інстанції виписку про рух коштів по картці відповідача, яка є доказом користування ОСОБА_2 кредитними коштами, колегія суддів не може взяти до уваги вказану виписку, яка надана банком до апеляційної скарги.
Положеннями статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Висновки суду першої інстанції грунтуються на доказах, наданих банком при зверненні до суду з даним позовом до ОСОБА_2 .
Апеляційний суд вважає, що судом при вирішенні спору по суті досліджені всі надані позивачем докази, їм дана належна правова оцінка.
Доводи апеляційної скарги про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором висновків суду першої інстанції не спростовують з огляду на відсутність на момент ухвалення рішення у матеріалах справи доказів для задоволення позову банку до ОСОБА_2 .
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, суд - 

П О С Т А Н О В И В : 

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "УНІВЕРСАЛ БАНК" залишити без задоволення.
Заочне рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 16 травня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида

І.Ю. Ткаченко