РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2022 року 
м. Рівне

Справа № 562/3156/21
Провадження № 22-ц/4815/1293/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді: Гордійчук С.О.,
суддів: Ковальчук Н.М., Боймиструка С.В.,

учасники справи: 
позивач:  ОСОБА_1 ,
відповідач:  ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку письмового провадження в м. Рівне апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 29 серпня 2022 року, ухвалене в складі судді Кушніра О.Г., у справі № 569/3156/21,

в с т а н о в и в :
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди.
Позов мотивовано тим, що 02 лютого 2021 року близько 14:00 години на автодорозі «Городище-Рівне-Старокостянтинів» з вини водія ОСОБА_2 , який керував автомобілем марки «Opel Vivaro» з державними номерними знаками « НОМЕР_1 » сталася дорожньо-транспортна пригода, під час якої був пошкоджений автомобіль марки «Dacia Logan» з державними номерними знаками « НОМЕР_2 » під керуванням ОСОБА_1 
25 лютого 2021 року ПрАТ «УСК «Княжа воєнна іншуранс груп» якою було застраховано цивільно-правову відповідальність відповідача, виплатила ОСОБА_1 страхове відшкодування в сумі 100 000 грн.
Посилаючись на наведене та положення статті 1187 ЦК України, позивач просив стягнути з  ОСОБА_2  96099,62 грн., з яких 32885 грн матеріальної шкоди заподіяної внаслідок ДТП, витрати на лікування у розмірі 11291,42 грн., 30000 грн моральної шкоди, а також вартість 10000 грн., як вартість газобалонного обладнання, яке внаслідок ДТП стало непридатним до використання. 
Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 29 серпня 2022 року позов  ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 2885 грн. 18 коп. та моральну шкоду в розмірі 3000 грн. У решті вимог відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення яким позовні вимоги задовольнити повністю.
Зазначає, що має право на відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, безпосередньо особою, яка завдала шкоди.
Крім того, визначаючи розмір моральної шкоди суд не дотримався принципу справедливості та розумності. Вважає, достатньою та обґрунтованою до стягнення з відповідача моральну шкоду у розмірі 30000 грн.
Вказує, що судом першої інстанції не вирішено питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 11923,20 грн.
У відзиві на апеляційного суду відповідач заперечує доводи останньої просить рішення суду залишити без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам судове рішення відповідає.
Установлено, що 02 лютого 2021 року близько 14:00 години на автодорозі «Городище-Рівне-Старокостянтинів» Н-25 186км+700м за участі водія ОСОБА_2 , який керував автомобілем марки «Opel Vivaro» з державними номерними знаками « НОМЕР_1 », сталася дорожньо-транспортна пригода, під час якої був пошкоджений автомобіль марки «Dacia Logan» з державними номерними знаками « НОМЕР_2 » під керуванням ОСОБА_1 , який належить останньому.
Постановою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 25 березня 2021 року ОСОБА_2 визнаний винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.
Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 , була застрахована в ПрАТ «УСК «Княжа вієнна іншуранс груп» за полісом №ЕР-200726156 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, за яким страхова сума за шкоду, заподіяну майну потерпілого, визначено у розмірі 130000 грн., франшиза – 0.
25 лютого 2021 страхове відшкодування виплачено позивачу в сумі 100 000 грн.
Згідно висновку експертного дослідження №14СЕ-19/123-21/5336-АВ, проведеним Хмельницьким НДЕКЦ МВС України, вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу марки «Dacia Logan» з державними номерними знаками « НОМЕР_2 » в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 02 лютого 2021 року станом на момент ДТП становить 132885,18 грн.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Статтею 1 Закону України «Про страхування» (далі - Закон № 85/96-ВР) передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).
Відповідно до статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).
Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону № 85/96-ВР. До них згідно з пунктом 9 частини першої вказаної статті віднесено страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує Закон № 1961-IV.
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц зробила висновок про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) підвередила вищезазначений висновок, вказавши, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку в цій справі відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника. Іншої норми, яка визначала б особливості відповідальності осіб, що застрахували свою цивільну відповідальність, у главі 82 ЦК України немає. Тому частка відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
У відповідності до статей, 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Встановивши, що вартість майнового збитку, завданого позивачу пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує ліміт відповідальності страховика, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про те, що з ОСОБА_2 , як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між розміром завданих збитків та страховим відшкодуванням у розмірі 2885,18 грн. 
Судом встановлено, що сторонами у справі не оспорюється факт ДТП, вина відповідача та отримання позивачем від страховика суми страхового відшкодування у розмірі 100000 грн. 
З матеріалів справи вбачається, що позивач отримавши страхове відшкодування у меншому розмірі, ніж становить ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну, до ПрАТ «УСК «Княжа воєнна іншуранс груп» про виплату 32885 коп., не звертався, хоча вказана сума не перевищує ліміту страхування відповідача.
Враховуючи вищенаведені висновки Великої Палати Верховного Суду, у спірних правовідносинах майнова шкода завдана позивачу в результаті ДТП, у межах страхової суми (суми страхового відшкодування) має бути відшкодована страховиком. У разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відтак, позивач погодився з такою оцінкою заподіяної автомобілю шкоди і за власним бажанням отримав страхову суму. Дії страхової компанії не оспорював.
Згідно статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
На підставі викладеного, враховуючи, що сам факт участі в ДТП, тобто в події, яка є апріорі небезпечної для життя та здоров`я її учасників, спричиняє виникнення в особи моральних страждань, які полягають, зокрема, у відчутті страху та необхідності докладати додаткові зусилля для відновлення попереднього стану як свого здоров`я так і свого майна, а також ту обставину, що позивач певний час був позбавлений можливості користуватись належним йому транспортним засобом.
Встановивши, що позивачу заподіяно моральну шкоду, суд з врахуванням вимог розумності та справедливості обґрунтовано визначив розмір її грошової компенсації в сумі 3 000,00 грн, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.
Разом з тим, висновок місцевого суду щодо відсутності підстав для стягнення витрат на лікування та вартості газобалонного обладнання, з підстав недоведеності є правильним.
Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставою для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів.
Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.
Статтею 270 ЦПК України встановлено порядок ухвалення судом додаткового рішення у цивільній справі, відповідно до якого суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
Тобто, процесуальним законом визначено вичерпний перелік підстав для ухвалення додаткового рішення, однією з яких є невирішення питання про судові витрати разом з ухваленням судового рішення у справі.
Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено (частини третя, п`ята статті 270 ЦПК України).
Оскільки судом першої інстанції не було вирішено питання про розподіл витрат на правничу допомогу, то у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для їх розподілу. Разом з тим, скаржник не позбавлений права звернутися до місцевого суду в порядку ст. 270 ЦПК України для ухвалення додаткового рішення у даній справі.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Витрати, за подання апеляційної скарги слід віднести за рахунок позивача. 
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 29 серпня 2022 року залишити без зміни.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 08 грудня 2022 року.

Головуючий :                                                         Гордійчук С.О.

Судді :                                                                Ковальчук Н.М.

                                                                       Боймиструк С.В.