КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 752/22696/19                                                             Головуючий у суді І інстанції Ольшевська І.О.
Провадження № 22-ц/824/8150/2022                                           Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
17 листопада 2022 року                                                              м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Мережко М.В., Савченка С.І., 
за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 26 травня 2022 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення, дії та бездіяльність державного виконавця щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів, заінтересовані особи: Дарницький районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_2 ,
 
в с т а н о в и в:
 
У вересні 2021 року  ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на рішення, дії та бездіяльність державного виконавцяДарницького районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Дарницький РВ ДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ)) Бойправа А.О. щодо проведення розрахунку заборгованості зі сплати аліментів.
В обґрунтування скарги зазначено, що на виконанні Дарницького РВ ДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) перебуває виконавче провадження № 62917269 з примусового виконання судового наказу від 1 листопада 2019 року № 752/22696/19, виданого 22 січня 2020 року Голосіївським районним судом м. Києва про стягнення з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісяця. 18 серпня 2021 року державним виконавцем Бойправом А.О. складено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів за період з травня по липень 2021 року включно, в якому зафіксовано заборгованість по аліментах станом на 1 серпня 2021 року у розмірі 19 567,25 грн. На підставі зазначеного розрахунку 18 серпня 2021 року державний виконавець здійснив заходи примусового характеру, про які вніс відповідні записи до АСВП та направив письмове повідомлення боржнику. Однак, на думку заявника, цей розрахунок є неправомірним та помилковий, оскільки здійснений без урахування наданої виконавцю інформації про його місце роботи та отримані доходи за спірний період, а сума боргу безпідставно розрахована виходячи із середньої заробітної плати працівника для місцевості його проживання з урахуванням того, що боржник є непрацюючою особою.
На підставі викладеного,  ОСОБА_1 просив суд: - скасувати розрахунок заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 19 567,25 грн від 18 серпня 2021 року у виконавчому провадженні № 62917269, здійснений старшим державним виконавцем Бойправом А.О., де він неправомірно рахується непрацюючим, як помилковий та протиправний, здійснений без врахування наданих працюючим боржником щомісячно та відповідно зареєстрованих довідок про доходи з підприємства, де він працює безперервно з 18 серпня 2005 року на посаді директора ТОВ «Долина Девелопмент», а пізніше - головою ліквідаційної комісії за рішенням суду; - зобов`язати старшого державного виконавця Бойправа А.О. провести повторний розрахунок заборгованості зі сплати аліментів боржника на підставі щомісячно наданих ним довідок про доходи з підприємства, де він працює безперервно з 18 серпня 2005 року.
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 26 травня 2022 року у задоволенні скаргивідмовлено.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що державним виконавцем правомірно розраховано в розрахунку від 18 серпня 2021 року розмір аліментів за травень-липень 2021 року виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості, в його рішенні, діях та бездіяльності, про які вказує боржник, відсутні ознаки неправомірності, порушення СК України та Закону України «Про виконавче провадження», а тому права чи свободи заявника у даному випадку не порушені.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, заявник звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування місцевим судом обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених в ухвалі суду, обставинам справи, порушення норм процесуального та  неправильного застосування норм матеріального права, і ухвалити нове рішення, яким вимоги скарги задовольнити.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення, дії та бездіяльність державного виконавця Бойправа А.О., якими здійснено розрахунок заборгованості зі сплати аліментіввід 18 серпня 2021 року без урахування наданої інформації про місце роботи та отримані доходи боржника, є неправомірними, оскільки суму боргу було розраховано виходячи з того, що останній є непрацюючою особою, а сума аліментів вираховувалась з розміру середньої заробітної плати працівника для цієї місцевості, що суперечить вимогам закону, наданим доказам та обставинам справи, яким суд першої інстанції не надав належної правової оцінки. Суд не врахував, що голова комісії юридичної особи у процесі припинення здійснює свої повноваження в межах трудових відносин за нормами процесуального права, а державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження про стягнення аліментів не наділений повноваженнями щодо своєчасності та правильності нарахування підприємством заробітної плати, з якої проводиться відрахування аліментів на користь стягувача, він лише контролює правильність відрахувань із нарахованої заробітної плати боржника та своєчасність і повноту перерахувань коштів у рахунок сплати аліментів.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Юхимович С.А. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права, не допустив порушення процесуальних норм, повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення скарги боржника.
Заперечення на апеляційну скаргу стягувач обґрунтувала тим, що ТОВ «Долина-Девелопмент», яка зареєстрована на території АР Крим та в якій нібито працює боржник на посаді директора, припинена рішенням Окружного адміністративного суду м. Севастополя від 22 червня 2010 року у справі № 2а-1621/10/2770 за позовом ДПІ до  ОСОБА_1 про припинення юридичної особи у зв`язку з неподанням податкових декларацій та документів фінансової звітності більше одного року. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 5 вересня 2019 року у справі № 760/4569/18-ц (провадження № 61-45100сво18) зробив висновок про те, що стаття 81 СК України та частина третя статті 181 СК України вказують на необхідність визначення розміру аліментів від частки доходу платника, а не його заробітку. Водночас згідно матеріалів виконавчого провадження державний виконавець Бойправ А.О. перевірив та встановив, що юридична особа ТОВ «Долина-Девелопмент» знята з обліку контролюючих органів України, а боржник не являється особою, яка працює за трудовим та/або цивільно-правовими договорами, не отримує пенсію та відповідно не є платником податків. Подані боржником довідки ТОВ «Долина-Девелопмент», що знаходиться в м. Севастополь, про розмір його заробітної плати за його власним підписом не являються належними доказами того, що заявник має статус працюючої особи та отримує заробітку плату. Боржник не бажає сплачувати аліменти на утримання своєї дитини, уникає від виконання свого батьківського обов`язку, подає до виконавчої служби власноручно виготовлені довідки про заробіток та вчиняє інші дії з метою створення перешкод та зменшення розміру стягуваних аліментів.
До суду апеляційної інстанції також надійшов відзив старшого державного виконавця Дарницького ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) Бойправа А.О. на апеляційну скаргу боржника, проте вказаний відзив не приймається до апеляційного розгляду, оскільки не відповідає вимогам статті 360 ЦПК України, а саме до нього не додано доказів надсилання (надання) копії відзиву учасникам справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасника справи, що з`явився в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень статті 124, пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Вказане є складовою права на справедливий суд та однією із процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Конституційний Суд України неодноразово підкреслював, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (перше речення абзацу другого пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012); право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013).
Обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 15 травня 2018 року № 2-р (ІІ)/2019).
З практики Європейського суду з прав людини вбачається, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; водночас ухиленням від виконання цього обов`язку є перекладення державою відповідальності за фінансове забезпечення організації виконавчого провадження на особу, на користь якої ухвалене судове рішення; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (§ 43 рішення у справі «Shmalko v. Ukraine» від 20 липня 2004 року, § 84 рішення у справі «Fuklev v. Ukraine» від 7 червня 2005 року, § 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia» від 28 листопада 2006 року, §§ 46, 51, 54 рішення у справі «Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine» від 15 жовтня 2009 року).
Таким чином, визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон України «Про виконавче провадження» та/або Закон № 1404-VIII).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Положеннями частини першої статті 13 Закону № 1404-VIII передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. 
Як встановлено частиною першою статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Відповідно до статті 447 ЦПК України, частини першої статті 19, частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Судом встановлено, що на примусовому виконанні Дарницького РВ ДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ)перебуває судовий наказ Голосіївського районного суду м. Києва від 1 листопада 2019 року № 752/22696/19 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку боржника, але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 31 жовтня 2019 року, до досягнення дитиною повноліття.
Постановою старшого державного виконавця Бойправа А.О. від 21 квітня 2021 року виконавче провадження № 62917269 з виконання вищевказаного судового наказу прийнято до примусового виконання після його передачі з Канівського МР ВДВС ЦМУМЮ (м. Київ).
18 серпня 2021 року старшим державним виконавцем Бойправом А.О. складено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, який включив у себе місяці: травень, червень та липень 2021 року та яким визначено заборгованість зі сплати аліментів станом на 1 серпня 2021 року у розмірі 19 567,25 грн.
З даного розрахунку вбачається, що сума аліментів, яка підлягає до стягнення, визначена державним виконавцем виходячи з розміру середньої заробітної плати працівника для місцевості зареєстрованого місця проживання боржника.
Заявник не погоджується із цим розрахунком та вважає, що сума аліментів мала бути розрахована виходячи з його заробітної плати, яку він отримував раніше як директор, а потім як голова ліквідаційної комісії ТОВ «Долина-Девелопмент», надавши відповідні довідки про доходи виконавчій службі, зокрема, довідку від 31 травня 2021 року вих. № 02/к, від 30 червня 2021 року № 03/к, від 30 липня 2021 року № 04/к.
Порядок визначення розміру аліментів врегульовано Сімейним кодексом України, Законом України «Про виконавче провадження» та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 2 квітня 2012 року.
Згідно із частинами першою, третьою, восьмою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.
За змістом пункту 4 розділу XVIІнструкції з організації примусового виконання рішень, виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону, повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника. 
Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів. Сума заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому статтею 195 Сімейного кодексу України.
При цьому, у разі якщо боржник не працює і сплачує аліменти самостійно стягувачу, квитанції (або їх копії) про перерахування аліментів надаються виконавцю не пізніше наступного робочого дня після сплати та долучаються до матеріалів виконавчого провадження (пункт 3 розділу XVIІнструкції).
За правилами статті 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. 
Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості (частина друга статті 195 СК України).
За змістом частини другої статті 195 ЦПК України чітко визначено: заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.
Поняття «середня заробітна плата для даної місцевості» є макроекономічним показником, який як і інші макроекономічні показники, збирається та складається Державною службою статистики України і використовується, у тому числі, при проведенні грошово-кредитної політики та аналізу фінансової стабільності. Макроекономічні показники розраховуються за допомогою системи національних рахунків як комплексу взаємопов`язаних балансових таблиць, показники яких призначені для визначення розміру доходу, споживання, накопичення і величини капітальних витрат. Середня заробітна плата для даної місцевості як макроекономічний показник обчислюється як середнє арифметичне значення заробітних плат певної групи працівників (наприклад, по підприємству, по галузі, по регіону). Розраховується виходячи із фонду оплати праці працівників (включаючи оплату праці сумісників), премій, винагород за підсумками роботи за рік та одноразових заохочень.
Сам розмір середньої заробітної плати як макроекономічний показник, який використовується, у тому числі, і в разі застосування частини другої статті 195 СК України, обраховується органами статистики України на підставі Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713.
Інструкція містить основні методологічні положення щодо визначення показників оплати праці у формах державних статистичних спостережень з метою одержання об`єктивної статистичної інформації про розміри та структуру заробітної плати найманих працівників.
Інструкція не застосовується для визначення складових фонду оплати праці як бази (об`єкта) для нарахування внесків до фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, тобто для обрахування суми обов`язкових податків та зборів у разі отримання особами реального заробітку (доходу).
Стаття 6 Податкового кодексу України визначає, що податком є обов`язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету або на єдиний рахунок, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу.
Збором (платою, внеском) є обов`язковий платіж до відповідного бюджету або на єдиний рахунок, що справляється з платників зборів, з умовою отримання ними спеціальної вигоди, у тому числі внаслідок вчинення на користь таких осіб державними органами, органами місцевого самоврядування, іншими уповноваженими органами та особами юридично значимих дій.
Відповідно до статті 22 ПК України об`єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток) або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші об`єкти, визначені податковим законодавством, з наявністю яких податкове законодавство пов`язує виникнення у платника податкового обов`язку.
Отже, за змістом ПК України, об`єктами оподаткування і об`єктами, пов`язаними з оподаткуванням, є реальне майно та реальні дії з отримання доходів, у зв`язку з якими у платника податків виникають обов`язки щодо сплати податків та зборів. Такі об`єкти за кожним видом податку та збору визначаються згідно з відповідним розділом цього Кодексу.
Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).
За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 77 - 80 ЦПК України).
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.
За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Як свідчать матеріали виконавчого провадження № 62917269, старшим державним виконавцем Бойправом А.О. неодноразово направлялися відповідні запити до податкових, пенсійних органів, отримана інформація від яких спростовує доводи заявника та викладену в наданих ним довідках про доходи в ТОВ «Долина-Девелопмент» інформацію про те, що він є особою, яка працює та отримує заробітну плату.
Також державний виконавець перевірив, що юридична особа ТОВ «Долина-Девелопмент» знята з обліку контролюючих органів України, а боржник не являється особою, яка працює за трудовим договором, не є платником податків та не отримує пенсійні виплати.
Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 5 вересня 2019 року у справі № 760/4569/18-ц (провадження № 61-45100сво18), відступаючи від висновку, викладеного у постанові від 7 травня 2018 року у справі № 640/537/14-ц (провадження № 61-15685св18), зробив висновок про те, що стаття 81 СК України та частина третя статті 181 СК України вказують на необхідність визначення розміру аліментів від частки доходу платника, а не його заробітку.
Відповідно до пункту 13 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів, утримання аліментів провадиться із суми заробітку (доходу), що належить особі, яка сплачує аліменти, після утримання з цього заробітку (доходу) податків. Вживання терміну «дохід» у дужках після поняття «заробіток» може розумітися як визнання цих понять синонімами в контексті приписів цього Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів. Разом з тим, наведений висновок щодо переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів, стосується випадків, коли особа працює та отримує реальний заробіток як дохід, з якого й розраховується розмір аліментів або заборгованості.
Установивши, що боржник  ОСОБА_1  офіційно не працює та не отримує дохід (заробіток), з якого підлягали б вирахуванню податки та обов`язкові збори (платежі), суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що державним виконавцем правомірно розраховано в розрахунку від 18 серпня 2021 року розмір аліментів за травень-липень 2021 року виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.
Самі по собі надані боржником довідки ТОВ «Долина-Девелопмент», що зареєстроване і знаходиться в м. Севастополь АР Крим, про розмір його заробітної плати не можна визнати належними доказами того, що заявник має статус офіційно працюючої особи та отримує заробітну плату.
Колегія суддів враховує, що за частиною першою статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Наведений порядок визначення розміру аліментів передбачений у разі отримання платником доходів, що сплачуються із доходу (заробітку) після утримання обов`язкових податків і зборів, однак заявник таких платежів не здійснює, аліменти на утримання дочки сплачуються виходячи із розміру середнього заробітку працівника по м. Києву.
У випадку, коли платник аліментів не працює, розмір щомісячних платежів встановлюється за приписами статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» та частини другої статті 195 СК України, згідно яких також не передбачено зменшення суми середньомісячного заробітку у даній місцевості на суму видатків, що зазвичай сплачуються із фактично отриманого доходу платника, як це встановлено для платників за приписами частини першої статті 70 цього Закону.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції, перевіряючи законність дій та рішень старшого державного виконавця Дарницького РВ ДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) Бойправа А.О., пов`язаних із проведенням розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 18 серпня 2021 року, вірно встановив відсутність в його діях і рішеннях ознак неправомірності та їх відповідність положенням Закону України «Про виконавче провадження», статті 195 СК України, у зв`язку з чим обґрунтовано вказав про відсутність правових підстав для скасування вказаного розрахунку заборгованості в рамках виконавчого провадження № 62917269.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) вказано, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця».
У постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».
В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.ї
Таким чином, якщо державний виконавець або інша посадова особа державної виконавчої служби порушив встановлений порядок вчинення виконавчих дій, проте при цьому не порушив права скаржника (скаржник не обґрунтував, а суд не встановив порушення прав саме скаржника, а не будь якої іншої особи), то така скарга задоволенню не підлягає.
Суд першої інстанції, встановивши дійсні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку провідсутність підстав для задоволення скарги, скасування розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 18 серпня 2021 року у виконавчому провадженні № 62917269 та зобов`язання державного виконавця провести повторний розрахунок заборгованості зі сплати аліментів боржника.
З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам скарги на рішення, дії та бездіяльність державного виконавця, яким суд надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи позивача, при цьому враховуючи, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Частиною третьою статті 451 ЦПК України передбачено, що якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є необгрунтованими, ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні скарги у даній справі постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для її скасування не вбачається.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат відповідно до вимог статей 141, 382, 452 ЦПК України не проводиться.
Керуючись статтями 367- 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 26 травня 2022 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
 
Головуючий                                                                                                          Н.В. Ігнатченко
 
Судді:                                                                                                          М.В. Мережко
 
С.І. Савченко