ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
27 жовтня 2022 року
м. Київ
справа № 622/165/20 
провадження № 51-2675км21
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого                                               ОСОБА_6,
суддів                                                            ОСОБА_7, ОСОБА_8,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_9,
прокурора                                                    ОСОБА_10,
засудженого                                               ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції),
захисника                                                   ОСОБА_11,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Харківського апеляційного суду від 25 лютого 2021  року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019220310000483, щодо
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ), раніше не судимого,
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 136 Кримінального кодексу України (далі - КК).
 
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Дергачівського районного суду Харківської області від 13 січня 2021  року  ОСОБА_1 засуджено за ч. 3 ст. 136 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки.
Ухвалено рахувати ОСОБА_1 строк відбування покарання з моменту його фактичного затримання, тобто з 26 грудня 2019 року, та залишено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили.
Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 25 лютого 2021  року вирок щодо ОСОБА_1 залишено без змін.
Згідно з вироком ОСОБА_1 визнано винуватим у тому, що він 18 грудня 2019  року приблизно о 02-й годині, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння в будинку АДРЕСА_2 , діючи умисно, з метою заподіяння тілесних ушкоджень, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин завдав ОСОБА_2 одного удару внутрішньою частиною долоні правої руки в область потилиці, в результаті чого їй було спричинено тілесне ушкодження голови, а за кілька годин потерпілій стало недобре, вона не приходила до тями, дихання було відсутнє.
ОСОБА_1 , розуміючи, що ОСОБА_2 позбавлена можливості вийти з небезпечного стану самостійно, діючи умисно, маючи можливість надати допомогу та повідомити відповідну установу чи особу, усвідомлюючи те, що він кілька годин раніше завдав ОСОБА_2 удару, про небезпечний стан останньої належним установам чи особам не повідомив, швидку медичну допомогу не викликав та не надав їй допомоги самостійно, хоча мав таку можливість.
У результаті бездіяльності ОСОБА_1 , який, діючи умисно до наслідків злочину, не вжив будь-яких заходів до врятування потерпілої ОСОБА_2 , через декілька годин настала смерть останньої.
Органом досудового розслідування ОСОБА_1 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, а саме, в умисному заподіянні ОСОБА_2 тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, що спричинило її смерть. 
Проте суд першої інстанції дійшов висновку провідсутність у діях ОСОБА_1 умислу, спрямованого на заподіяння потерпілій тяжкого тілесного ушкодження, та кваліфікував його дії саме за ч. 3 ст. 136 КК як ненадання допомоги особі, яка перебуває у небезпечному для життя стані, при можливості надати таку допомогу та неповідомлення про такий стан особи належним установам чи особам, що спричинило смерть потерпілої.
 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_1 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Посилається на порушення апеляційним судом вимог статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК). Вказує про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, який не підлягає застосуванню, а саме ч. 3 ст. 136 КК. Вважає, що апеляційний суд, приймаючи рішення про правильність кваліфікації дій ОСОБА_1 , належно не перевірив усіх доводів апеляційної скарги прокурора, не проаналізував обставин кримінального провадження та докази сторони обвинувачення. Зокрема, апеляційним судом залишено поза увагою спосіб вчинення злочину, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, які, на думку прокурора, свідчать про те, що ОСОБА_1 мав прямий умисел на заподіяння потерпілій тяжкого тілесного ушкодження, а до похідного наслідку у виді смерті ОСОБА_2 ставився з необережністю. Вважає, що в зв`язку з неправильною кваліфікацією дій ОСОБА_1 призначене йому покарання не відповідає тяжкості злочину та особі засудженого внаслідок м`якості.
 
Позиції інших учасників судового провадження
На касаційну скаргу прокурора засуджений ОСОБА_1 подав заперечення, в якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги, а ухвалу апеляційного суду щодо нього залишити без зміни.
Прокурор ОСОБА_10 вважала касаційну скаргу обґрунтованою та просила її задовольнити, ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_1 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора ОСОБА_10, засудженого ОСОБА_1 та захисника ОСОБА_11, котрі заперечували щодо задоволення касаційної скарги та просили ухвалу апеляційного суду залишити без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах. 
Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу (ч. 1 ст. 433 КПК).
Пунктами 1 і 2 ч. 1 і ч. 2 ст. 438 КПК передбачено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412 та 413 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. А неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є, зокрема, незастосування судом закону, який підлягає застосуванню (п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК).
Відповідно до ст. 370 і ч. 2 ст. 418 КПК судове рішення суду апеляційної інстанції повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Крім того, зміст ухвали суду апеляційної інстанції повинен відповідати вимогам ст. 419 КПК.
Поряд з цим, як зазначено у ст. 94 КПК, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жодний доказ не має наперед встановленої сили.
Згідно з ст. 404 КПК апеляційна процедура передбачає оцінку відповідності оскаржуваного вироку нормам матеріального та процесуального закону, фактичним обставинам кримінального провадження, а також дослідженим у судовому засіданні доказам.
Виходячи з положень указаних статей закону, суд апеляційної інстанції зобов`язаний проаналізувати й зіставити з наявними у кримінальному провадженні та додатково поданими матеріалами всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, дати вичерпну відповідь на вказані у ній доводи щодо оцінки покладених в основу вироку доказів з точки зору їх належності, допустимості й достовірності, зазначити мотивиухваленого рішення, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, пославшись на відповідну норму права.
Доводи касаційної скарги прокурора про істотне порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність колегія суддів вважає обґрунтованими.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, згідно з обвинувальним актом ОСОБА_1 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, а саме в умисному заподіянні ОСОБА_2 тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, що спричинило її смерть. 
Дійшовши висновку про відсутність у діях ОСОБА_1 умислу, спрямованого на заподіяння потерпілій тяжкого тілесного ушкодження, суд першої інстанції кваліфікував його дії за ч. 3 ст. 136 КК, як ненадання допомоги особі, яка перебуває у небезпечному для життя стані, при можливості надати таку допомогу та неповідомлення про такий стан особи належним установам чи особам, що спричинило смерть потерпілої.
Не погоджуючись з указаним рішенням, прокурор подав апеляційну скаргу та просив вирок щодо ОСОБА_1 скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати його винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 
ст.121 КК, призначивши покарання у виді позбавлення волі на строк вісім років. Вважав, що змінюючи правову кваліфікацію дій обвинуваченого, суд першої інстанції не в повному обсязі взяв до уваги надані стороною обвинувачення докази, які могли би істотно вплинути на його висновки.
Апеляційний суд, залишаючи вирок місцевого суду без змін, визнав правильною кваліфікацію дій обвинуваченого зач. 3 ст. 136 КК, при цьому зазначив, що ОСОБА_1 , завдаючи сидячи один удар відкритою долонею по потилиці потерпілій, не усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, не передбачав та не міг передбачити спричинення їй тяжких тілесних ушкоджень, тобто він не мав умислу на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень.
Однак апеляційний суд не провів належного аналізу обставин кримінального провадження, не надав оцінки кожному доказу за критеріями ст. 94 КПК, а сукупності доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Крім того, зазначивши в ухвалі обов`язкові ознаки складу злочинів, передбачених статями 121 та 136 КК, та вказавши, що психічне ставлення та умисел відрізняють заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, від ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, апеляційним судом поміж тим залишено поза увагою наступне.
Суб`єктивна сторона складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 136 КК, характеризується умислом щодо діяння та необережністю щодо наслідків, а його суб`єктом є фізична, осудна особа, котра досягла 16-річного віку, на яку законом, іншим нормативно-правовим актом або цивільно-правовим договором не покладено правового обов`язку надання допомоги особам, що перебувають у небезпечному для життя стані, та котра не ставила потерпілого своїми діями в небезпечний для життя стан.
Умисне ж заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК), з об`єктивної сторони характеризується суспільно небезпечним, протиправним діянням та суспільно небезпечними наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень, а також смерті. Тяжкі тілесні ушкодження і смерть потерпілого перебувають у причинному зв`язку між собою та із вчиненим суспільно небезпечним діянням.
Суб`єктивна сторона вказаного злочину характеризується двома формами вини - умислом щодо суспільно небезпечного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження (первинний наслідок) і необережністю щодо настання смерті потерпілого (похідний наслідок). При цьому винний усвідомлює можливість настання похідного наслідку в результаті спричинення первинного.
Питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.
Відповідно ж до усталеної судової практики у випадках, коли винний діє із невизначеним умислом, він має відповідати за той результат (шкоду), який фактично було заподіяно.
В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на досліджені місцевим судом докази, вважав, що дії обвинуваченого мали би бути кваліфіковані за ч. 2 
ст. 121 КК, оскільки тяжке тілесне ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми було спричинене потерпілій саме  ОСОБА_1 унаслідок його активних протиправних дій, між цими діями та їх наслідками є прямий причинний зв`язок. 
Також прокурор вказував, що місцевим судом не взято до уваги спосіб, механізм, характер і локалізацію тілесного ушкодження, силу завданого обвинуваченим удару, але зазначені доводи апеляційним судом належно не проаналізовано і вичерпних відповідей на них не надано. 
Між тим, у суді обвинувачений ОСОБА_1 підтвердив, що завдав ОСОБА_2 один удар відкритою долонею по потилиці. Згодом потерпілій стало недобре і вона пішла спати. Її знайшла мертвою ОСОБА_3 , швидку він не викликав.
Із показань свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_3 убачається, що вночі 18  грудня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виник конфлікт під час гри у карти, в ході якого ОСОБА_1 завдав потерпілій удар рукою по голові. Одразу після удару ОСОБА_2 почала подавати ознаки поганого самопочуття. У подальшому, коли потерпіла стала хрипіти, свідок ОСОБА_4 сказала про це ОСОБА_1 і той відповів: «Хай здихає». 
Крім того, в ухвалі лише зазначено, що показання обвинуваченого та свідків підтверджуються даними протоколів слідчих експериментів та висновків судово-медичного експерта, але належної оцінки цим доказам апеляційним судом не надано. 
Водночас в апеляційній скарзі прокурор зазначав, що місцевим судом залишено поза увагоюдані протоколу проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_1 , який на питання про силу удару вказав, що удар був такої сили, що після нього ще два дні він відчував біль у руці. 
За даними протоколу слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_4 під час проведення цієї слідчої (розшукової) дії свідок показала про механізм та спосіб спричинення обвинуваченим тілесних ушкоджень ОСОБА_2 .
Разом з тим, апеляційним судом залишено поза увагою й те, що показання обвинуваченого, свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_3 щодо механізму вчинення ОСОБА_1 злочину об`єктивно узгоджуються з даними, що містяться у висновках судово-медичного експерта.
Так, відповідно до висновку експерта №12/111-зл/19 причиною смерті ОСОБА_2 стала травма голови, яка ускладнилась в своєму перебігу гострим розладом мозкового кровообігу, набряком та дислокацією ствола головного мозку. Травма виникла внаслідок удару тупим предметом з обмеженою поверхнею в потиличну ділянку голови за кілька годин до настання смерті. За ступенем тяжкості закрита черепно-мозкова травма з внутрішньо-мозковим крововиливом має ознаки тяжкого тілесного ушкодження, як небезпечного для життя в момент спричинення.
За даними висновку експерта №12/1-зл/20/111-зл/19 між настанням смерті ОСОБА_2 та виявленою у неї закритою черепно-мозковою травмою у вигляді крововиливу під тверду мозкову оболонку (50 мл) з наявністю крововиливів у м`які покриви голови в лобній ділянці справа та в потиличній ділянці, яка ускладнилась в своєму перебігу набряком та дислокацією ствола головного мозку, мається причинний зв`язок. Крім того, відомості, які були отримані під час проведення слідчих експериментів за участюсвідка ОСОБА_4 , не суперечать даним щодо способу, а за участю підозрюваного ОСОБА_1 - даним щодо способу та механізму спричинення потерпілій закритої черепно-мозкової травми, в результаті якої настала її смерть.
Допитана ж в місцевому суді експерт ОСОБА_5 , підтвердивши надані нею висновки, пояснила, що удар потерпілій ОСОБА_2 був нанесений тупим предметом з обмеженою поверхнею, можливо долонею, але з достатньою силою. Враховуючи загальний стан здоров`я, смерть потерпілої могла настати у проміжок часу від 30 хвилин до 5 годин після нанесення удару.
Отже, апеляційний суд, залишаючи апеляційну скаргу прокурора без задоволення, всупереч вимогам статей 370, 419 КПК не провів належного аналізу обставин кримінального провадження та не дав оцінки кожному доказу за критеріями 
ст. 94 КПК, в повній мірі не перевірив доводи апеляційної скарги прокурора про неправильнукваліфікацію дій  ОСОБА_1 та не співставив їх із наявними у кримінальному провадженні доказами, не надав вичерпної відповіді на ці доводи, а тому прийняте ним рішення не може вважатися законним та обґрунтованим.
Таким чином, ухвала апеляційного суду щодо  ОСОБА_1 підлягає скасуванню на підставі п. 1 і п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції.
З огляду ж на те, що невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості прокурор пов`язує саме з неправильною кваліфікацією дій ОСОБА_1 , колегія суддів не вбачає необхідності у наданні оцінки відповідним твердженням у касаційній скарзі.
При новому розгляді суду апеляційної інстанції необхідно врахувати зазначене в цій постанові, перевірити всі доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, оцінити докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, а за наявності для цього підстав - шляхом повторного дослідження обставин кримінального провадження, після чого ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення.
Виходячи з наведеного, питання про звільнення від відбування покарання на підставі амністіїдля виконання військового обов`язку, про що просить у клопотанні засуджений ОСОБА_1 , може бути вирішено при новому апеляційному розгляді.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
у х в а л и в:
Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, задовольнити.
Ухвалу Харківського апеляційного суду від 25 лютого 2021  року щодо  ОСОБА_1 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
 
ОСОБА_6                                         ОСОБА_7                                            ОСОБА_8