П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

_________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

29 листопада 2022 р.	м.Одеса	Справа № 420/9465/22	

Категорія: 106030000          Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К.С.
          Місце ухвалення: м. Одеса
          Дата складання повного тексту: 16.08.2022 р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого           – Бітова А.І.
суддів                     – Лук`янчук О.В.
– Ступакової І.Г.

у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа розглянута за правилами п.3 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Одеської обласної прокуратури на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Одеської обласної прокуратури про:
-          визнання бездіяльності Одеської обласної прокуратури щодо неналежного розрахунку зі ОСОБА_1 , а саме невиплати вихідної допомоги при звільненні, протиправною, та зобов`язати відповідача за рахунок бюджетних коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з відповідного казначейського рахунку, відкритого в Державнiй казначейській службі України, в особі Одеської обласної прокуратури, сплатити на користь позивача, ОСОБА_2 вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку 33 177,50 грн.;
-          стягнення з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 судових витрат на правову допомогу та інших судових витрат.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що йому протиправно не здійснено нарахування та виплату вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням. Із системного аналізу норм Закону України "Про прокуратуру" та КЗпП України вбачається, що передбачений виключний перелік випадків, коли до відносин служби в органах прокуратури не можуть застосовуватися норми КЗпП України. Разом з тим, наведеними нормами не встановлено таких обмежень щодо виплати вихідної допомоги при звільненні.
Відповідач позов не визнав, вказуючи, що діяв відповідно до норм чинного законодавства зокрема зазначивши, що, оскільки, ані спеціальним Законом України "Про прокуратуру", анi ст. 44 КЗпП України не передбачено виплату вихідної допомоги прокурорам, яких звільнено відповідно до пп.1 п.19 розділу II Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" №113-IX (далі – Закон №113-ІХ), правових підстав для її виплати у Одеської обласної прокуратури не було.
Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2022 року у задоволенні клопотання Одеської обласної прокуратури про залишення адміністративного позову без розгляду – відмовлено.
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність Одеської обласної прокуратури щодо невиплати вихідної допомоги при звільненні ОСОБА_1 ..
Стягнуто з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у сумі 33 177,50 грн. (тридцять три тисячі ста сімдесят сім гривень п`ятдесят копійок).
Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Одеської обласної прокуратури судові витрати – судовий збір 992,40 грн.
В апеляційній скарзі Одеської обласної прокуратури ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального та з порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також у зв`язку з тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи.
Доводи апеляційної скарги:
-          судом не враховано, що Законом №113-ІХ дію ст. 60 Закону України "Про прокуратуру", якою регламентовано порядок звільнення прокурора з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури було зупинено до 01 вересня 2021 року. Таким чином, юридичним фактом, що зумовив звільнення позивача на підставі ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" в даному випадку є рішення про неуспішне проходження прокурором атестації. Отже, з наведеного вбачається, що звільнення ОСОБА_1 відбулось виключно за єдиної обставини - внаслідок неуспішного проходження позивачем атестації;
-          судом першої інстанції безпідставно відхилено клопотання відповідача та підставі ч.3 ст. 123, п.8 ч.1 ст. 240 КАС України не залишено без розгляду позов ОСОБА_1 , який поданий з пропуском строку на звернення до суду та без клопотання про його поновлення.
Відзиву на апеляційну скаргу на адресу суду апеляційної інстанції не надходило.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги Одеської обласної прокуратури, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Обставини встановлені судом першої інстанції, підтверджені судом апеляційної інстанції та неоспорені учасниками апеляційного провадження:
ОСОБА_1 , з 25 грудня 2015 року до 15 березня 2021 року працював в органах прокуратури України.
Наказом Одеської обласної прокуратури №405к від 11 березня 2021 року позивача звільнено із вказаної посади та з органів прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" з 15 березня 2021 року.
Вказаним наказом відділ фінансування та бухгалтерського обліку обласної прокуратури зобов`язано провести остаточний розрахунок та виплатити позивачу усі належні виплати при звільненні.
22 червня 2022 року позивач звернувся до Одеської обласної прокуратури із запитом , в якому просив надати розрахунок виплачених та (або) нарахованих йому сум при звільненні, а також завірений розрахунковий лист по зарплаті за відповідний період. Також позивач просив надати довідки про його середньомісячну та середньоденну заробітну плату.
Окремо, просив повідомити чи виплачена та (або) нарахована йому вихідна допомога, передбачена ст. 44 КЗпП України, та у якому розмірі. Якщо зазначена допомога не виплачена та (або) не нарахована, позивач просив її нарахувати та виплатити або повідомити причини відмови із посиланням на відповідне законодавство.
На даний вказаний запит Одеською обласною прокуратурою надано відповідь від 27 червня 2022 №27-427вих22 в якій зокрема зазначено, що відповідно до Закону України "Про прокуратуру" у разі звільнення на підставі п.9 ч.1 ст. 51 цього Закону не передбачена виплата вихідної допомоги.
Позивач вважаючи бездіяльність Одеської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати вихідної допомоги при звільненні протиправною, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що ч.5 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (далі – Закон №1697-VII) та ч.4 ст. 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень ст. 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.
Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ч.2 ст. 19 Конституції України, ст.ст. 2, 6-12, 77 КАС України, 40, 44, 116, 117 КЗпП України, ст. 51 Закону України "Про прокуратуру".
Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 51 Закону №1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.
Так, відповідно п.9 ч.1 ст. 51 Закону №1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Законом 113-ІХ ст. 51 Закону №1697-VII доповнено ч.5, такого змісту: "на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом дев`ятим частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження".
Статтею 40 КЗпП України визначено порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.
Так, за змістом п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, серед іншого, у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Частиною 4 ст. 40 КЗпП України визначено, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених п.1 ч.1 цієї статті, а також особливості застосування до них положень ч.2 цієї статті, ст.ст. 42, 42-1, ч.ч.1, 2, 3 ст. 49-2, ст. 74, ч.3 ст. 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
При цьому, Законом №113-ІХ доповнено ст. 40 КЗпП України ч.5 такого змісту: "Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених п.1 ч.1 цієї статті, а також особливості застосування до них положень ч.2 цієї статті, ст.ст. 42, 42-1, ч.1, 2, і 3 ст. 49-2, ст. 74, ч.3 ст. 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус".
Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п.6 ст. 36 та п.п.1, 2 і 6 ст. 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку (…).
Середній заробіток працівника відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року №108/95-ВР визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі – Порядок №100).
Так, за змістом абз.3 п.2 розділ ІІ Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Пунктом 4 розділ ІІІ Порядку №100, визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються: а) виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками); б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); в) компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових); г) премії за винаходи та раціоналізаторські пропозиції, за сприяння впровадженню винаходів і раціоналізаторських пропозицій, за впровадження нової техніки і технології, за збирання і здавання брухту чорних, кольорових і дорогоцінних металів, збирання і здавання на відновлення відпрацьованих деталей машин, автомобільних шин, введення в дію виробничих потужностей та об`єктів будівництва (за винятком цих премій працівникам будівельних організацій, що виплачуються у складі премій за результати господарської діяльності); д) грошові і речові винагороди за призові місця на змаганнях, оглядах, конкурсах тощо; е) пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати; є) літературний гонорар штатним працівникам газет і журналів, що сплачується за авторським договором; ж) вартість безплатно виданого спецодягу, спецвзуття та інших засобів індивідуального захисту, мила, змивних і знешкоджувальних засобів, молока та лікувально-профілактичного харчування; з) дотації на обіди, проїзд, вартість оплачених підприємством путівок до санаторіїв і будинків відпочинку; и) виплати, пов`язані з ювілейними датами, днем народження, за довголітню і бездоганну трудову діяльність, активну громадську роботу тощо; і) вартість безплатно наданих деяким категоріям працівників комунальних послуг, житла, палива та сума коштів на їх відшкодування; ї) заробітна плата на роботі за сумісництвом (за винятком працівників, для яких включення її до середнього заробітку передбачено чинним законодавством); й) суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; к) доходи (дивіденди, проценти), нараховані за акціями трудового колективу і вкладами членів трудового колективу в майно підприємства; л) компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати.
При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.
Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Колегія суддів зазначає, що спір у цій справі стосується дій відповідача щодо не виплати вихідної допомоги при звільненні позивача з органів прокуратури у березні 2021 року.
Чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.
Вихідна допомога – це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.
В той же час приписами Закону №1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення працівника, є ст. 44 КЗпП України.
Конституційний Суд України у Рішенні від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 зазначив, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.
Відповідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі №21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини, або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі №803/31/16, від 17 жовтня 2018 року у справі №823/276/16, від 11 жовтня 2018 року у справі №823/244/16 та від 08 жовтня 2019 року у справі №823/263/16.
Внесені Законом №113-ІХ зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів доходить висновку, що ч.5 ст. 51 Закону №1697-VII та ч.4 ст. 40 КЗпП України передбачено виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України.
Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень ст. 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.
Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 11 лютого 2021 року у справі №420/4115/20, від 23 грудня 2020 року у справі №560/3971/19, від 21 січня 2021 року у справі №260/1890/19, від 27 січня 2021 року у справі №380/1662/20 і підстав для відступу від таких висновків під час розгляду цієї справи колегія суддів не знаходить.
З урахуванням наведеного правового регулювання, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність у позивача права на отримання вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку.
Як вбачається з матеріалів справи, зокрема з наказу керівника Одеської обласної прокуратури від 11 березня 2021 року №405к, ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника керівника Котовської місцевої прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" з 15 березня 2021 року (а.с.55).
На день звільнення Одеською обласною прокуратурою позивачу не виплачено вихідну допомогу, передбачену ст. 44 КЗпП України.
Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 заявляв вимоги щодо стягнення вихідної допомоги в конкретно визначеній сумі 33 177,50  грн.
Вирішуючи спірне питання щодо розрахунку суми вихідної допомоги, яку повинен був сплатити відповідач позивачу, суд першої інстанції, послався на довідку від 24 червня 2022 року №90, та застосовуючи правила Порядку №100, визначив розмір середнього заробітку за останні два місяці роботи перед звільненням – 33 177,50 грн.
Вказані обставини щодо розміру середнього місячного заробітку позивача сторонами визнаються та не заперечувались в ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанції.
Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки при відкритті провадження по справі не залишено позов без розгляду через пропуск строку на звернення з позовом до суду, колегія суддів відхиляє з огляду на те, що спір у цій справі стосується невиплати вихідної допомоги при звільненні на яку працівник має право, згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, а тому не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про її стягнення.
Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суду у постановах: від 20 травня 2022 року у справі № 200/1636/21-а, від 30 червня 2022 року у справі №380/10174/21.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Колегія суддів не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.
Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, колегія суддів, –
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 29 листопада 2022 року.

Головуючий:                                                                                                     Бітов А.І.

Суддя:                                                                                                     Лук`янчук О.В.

Суддя:                                                                                                     Ступакова І.Г.