Справа № 457/957/21                                Головуючий у 1 інстанції: Марчук В.І. 
Провадження № 22-ц/811/949/22                        Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М. 
Категорія: 68 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        01 листопада 2022 року                                                 м. Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., 
секретаря – Юзефович Ю.І.,
з участю: представника позивача – ОСОБА_1 ,
відповідача  ОСОБА_2 , її представника – ОСОБА_3 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 15 березня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільно нажитого майна подружжя,

в с т а н о в и в:
У липні 2021 року  ОСОБА_4  звернувся до суду з позовом, в якому просив поділити майно, набуте ним та відповідачкою у шлюбі, а саме: квартиру  АДРЕСА_1 , житловою площею 29,6 кв.м., загальною площею 53,7 кв.м., шляхом визнання за ним права власності на 1/2 частку цієї квартири. 
Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що вказана квартира зареєстрована на праві власності за відповідачкою, однак, була придбана ними у шлюбі за спільні кошти, а тому є їхньою спільною сумісною власністю, як подружжя, разом з тим, після розірвання шлюбу відповідачка відмовляється в добровільному порядку поділити спірну квартиру, не визнаючи його (позивача) права на належну в квартирі частку.
Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 15 березня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду оскаржили обидві сторони.
Позивач ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.
Зазначає, що спірна квартира була придбана в шлюбі, а тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, і відповідачка не довела належними доказами тієї обставини, що квартира придбана за її особисті кошти.
Звертає увагу, що при укладенні відповідачкою договору купівлі-продажу квартири, він, як другий з подружжя, надавав свою згоду на купівлю спірної квартири, про що вказано в самому договорі.
Вказана обставина, на переконання позивача, додатково підтверджує правовий режим спірного нерухомого майна, як об`єкта права спільної сумісної власності подружжя.
Також зазначає, що квартира придбавалась в інтересах їхньої сім`ї, оскільки власного житла ніхто з них не мав, а тому, купивши квартиру, вони відразу вселились у неї і постійно там проживали.
Позивач вважає помилковим й таким, що не відповідає вимогам закону, висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з тієї підстави, що поділ майна подружжя шляхом визнання права власності на 1/2 ідеальну частку квартири не є ефективним способом захисту.
Позивач наголошує, що не звертався з вимогою про реальний поділ квартири, оскільки такий є неможливим, і не вчиняв передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а тому вважає, що він мав і має право на визнання за ним права власності на належну йому 1/2 ідеальну частку в квартирі. 
Відповідач ОСОБА_2 не погоджується з підставою для відмови в задоволенні позову, а тому просить оскаржуване рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити з тієї підстави, що спірна квартира не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки була придбана за її власні кошти.
На переконання відповідачки, вона надала достатньо доказів на підтвердження тієї обставини, що квартира куплена за грошові кошти, які їй належали особисто, позаяк, позивач не зміг довести протилежного, а всі його доводи не відповідають дійсності.
Заслухавши пояснення сторін в підтримання своїх апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги позивача та залишення апеляційної скарги відповідача без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до статті 60  СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Перелік об`єктів права спільної сумісної власності визначений статтею 61 СК України.
Відповідно до вимог статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, визначений статтею 57 СК України, до якого, зокрема, входить: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. 
Відповідно до частини першої статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
За правилами частини першої статті 69 та частини першої статті 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Отже, той з подружжя, хто вважає майно своїм особистим, повинен належними та допустимими доказами це довести.
Судом встановлено, що з 22 вересня 2012 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 23 квітня 2021 року (а.с.10, 35).
Від даного шлюбу сторони мають одну дитину – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9), на утримання якого з позивача у користь відповідачки стягуються аліменти на підставі рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 29 липня 2021 року (а.с.32-33).
Предметом спору є: квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 53,7 кв.м., житловою площею 29,6 кв.м., право власності на яку зареєстроване за відповідачкою ОСОБА_2 06.06.2013 року на підставі договору купівлі-продажу квартири від 06.06.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Львівської області Кіселичник І.М. (а.с.12-15).
У пункті 5 цього договору вказано, що купівлю-продаж квартири сторони здійснили за 339000 грн., які покупець передав продавцю до підписання договору в повному обсязі.
У пункті 14 договору зазначено, що придбання квартири вчиняється за письмовою заявою-згодою чоловіка ОСОБА_2 – ОСОБА_4 .
Отже, спірне нерухоме майно набуте у власність відповідачки під час шлюбу, зареєстрованого з позивачем, не відноситься до об`єктів особистої приватної власності, а тому є їхньою з позивачем спільною сумісною власністю, як подружжя. 
Відповідачкою не доведено, що спірна квартира придбана за грошові кошти, які належали їй особисто, оскільки надана суду розписка матері відповідачки – ОСОБА_6 від 02.06.2013 року про те, що вона дає своїй дочці кошти на купівлю квартири в сумі 34400 доларів США (а.с.36), по своїй формі та змісту не є договором дарування, тому не може бути належним доказом на підтвердження факту отримання відповідачкою від матері вказаної суми грошових коштів в дар. 
Окрім того, відповідачкою не доведено належними доказами, що її мати дійсно мала таку суму грошових коштів станом на 02.06.2013 року, оскільки надані суду виписки з банку про відкриті депозитні вклади на ім`я ОСОБА_6 у період 2012 – 2013 років цієї обставини не підтверджують (а.с.37-38), а інших письмових доказів, які б підтверджували наявність у відповідачки до укладення шлюбу з позивачем власних заощаджень на вказану суму грошових коштів, в матеріалах справи немає. 
З цієї підстави колегія суддів відхиляє доводи сторони відповідача про те, що квартира була придбана за грошові кошти, які належали їй особисто.
Таким чином, спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, як подружжя, тому їхні частки в квартирі є рівними.
Суд першої інстанції не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин, не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, а тому дійшов помилкового висновку про обрання позивачем неефективного способу захисту порушеного права.
Вимога позивача про поділ спільного майна подружжя, шляхом визнання за ним права власності на 1/2 частину спірної квартири, ґрунтується на вимогах закону, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про задоволення вказаного позову. 
Відповідно до статті 141 ЦПК України та у зв`язку із задоволенням позовних вимог позивача за наслідками розгляду справи апеляційним судом, з відповідачки підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 1695 грн. та за подання апеляційної скарги в розмірі 2542 грн. 50 коп., що сумарно становить 4237 грн. 50 коп. 
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення, апеляційну скаргу  ОСОБА_4 задовольнити.
Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 15 березня 2022 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задовольнити.
Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 29,6 кв.м., загальною площею 53,7 кв.м.
Стягнути з ОСОБА_2 у користь ОСОБА_4 судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 4237 гривень 50 копійок. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 11 листопада 2022 року.

Головуючий                                          С.М. Бойко 

Судді:                                                  С.М. Копняк

                                                А.В. Ніткевич