Справа № 151/55/21   
Провадження № 22-ц/801/1122/2022
Категорія: 61
Головуючий у суді 1-ї інстанції Токарчук Л. Г.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2022 року	Справа № 151/55/21   	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В.
Секретар: Ковальчук О. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Чечельницького районного суду Вінницької області від 14 квітня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Ольгопільської сільської ради Гайсинського району Вінницької області та ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , про визнання заповіту нікчемним,
Рішення ухвалила суддя Токарчук Л. Г.
Рішення ухвалено об 11:43 год у смт Чечельник Вінницької області
Повний текст судового рішення складено 25 квітня 2022 року,

Встановив:
У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Ольгопільської сільської ради Гайсинського району Вінницької області та ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_3 про визнання заповіту нікчемним, мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Демівка Чечельницького району Вінницької області помер його дід ОСОБА_4 , який відповідно до заповіту від 02 липня 2019 року все своє майно заповідав йому. Однак, коли позивач приїхав на похорони діда, то дізнався що відповідно до заповіту від 13 листопада 2020 року, посвідченого секретарем Демівської сільської ради Івасенко В. С., усе своє майно спадкодавець заповів ОСОБА_2 .
Вважає, що дід не міг написати на неї заповіт на усе майно, оскільки після смерті свого батька і дядька позивач залишився єдиним спадкоємцем по чоловічій лінії, між ними завжди були добрі відносини, він постійно підтримував його матеріально і піклувався про його стан здоров`я, лікував у м. Вінниці, постійно ніс витрати по його лікуванню. Із ОСОБА_2 дід завжди знаходився у неприязних відносинах, однак прийняв її послуги, як медичного працівника, через кілька днів після повернення із лікарні у жовтні 2020 року. Дід неодноразово писав на нього заповіти, а цей написав перед самою смертю. Йому відомо, що дід мав намір передати їй лише земельну ділянку біля свого будинку, яка є суміжною із земельною ділянкою із домогосподарством ОСОБА_2 . 
Крім того, вважає, що заповідач належним чином не був ознайомлений із текстом заповіту, оскільки заповідач власноручно не вчинив запис у заповіті, про те, що ним особисто вголос прочитаний заповіт і йому зрозумілий його зміст. У цьому випадку, коли заповідач власноручно не вчинив запис в заповіті про те, що ним особисто вголос прочитаний заповіт і йому зрозумілий його зміст, є недотриманням вимог закону щодо форми заповіту, що підтверджує його нікчемність.
Також із посвідченого 13 листопада 2020 року заповіту вбачається, що заповіт складений у приміщенні сільської ради за адресою: АДРЕСА_1 . Сама ж нотаріальна дія відбувалася в будинку по місцю проживання заповідача, однак, в посвідчувальному написі не записане місце вчинення нотаріальної дії із зазначенням адреси, а також причини, з якої нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування. 
Таким чином порушено вимоги закону щодо форми заповіту та його посвідчення, у зв`язку з чим позивач просить визнати заповіт нікчемним.
Рішенням Чечельницького районного суду Вінницької області від 14 квітня 2022 року у задоволені позову ОСОБА_1 до Ольгопільської сільської ради Гайсинського району Вінницької області та ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_3 , про визнання заповіту нікчемним, відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , пославшись на те, що рішення суду є необґрунтованим у зв`язку з неповно встановленими обставинами, які мають значення у справі, невірної оцінки доказів, які мають значення для вірного вирішення справи, сприйняття доказів, які є недопустимими в силу неможливості посилання на них, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.
Доводи апеляційної скарги позивача полягають в тому, що судом першої інстанції залишено поза увагою те, що ОСОБА_4 підписав заповіт не читаючи його, тобто не був ознайомлений з його змістом. Зазначає, що заповідач власноручно не вчинив запис в заповіті про те, що ним особисто в голос прочитаний заповіт і йому зрозумілий його зміст. Вказане, у свою чергу, є недотриманням вимог закону щодо форми заповіту, що підтверджує нікчемність заповіту.
Суд першої інстанції належним чином не дослідив консультативний висновок № 71811 за результатами проведення лінгвістичного (семантико-текстуального) дослідження судової незалежної експертизи України, а саме що зміст тексту другого речення абзацу 6 п.1.4 розділу ІІІ "Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування слід розуміти так: " У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос (заповідачем) та підписаний заповідачем, про що (заповідачем) зазначається у заповіті перед його (заповідача) підписом". Тому, Порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування вимагає власноручно виконаного в заповіті запису заповідача про те, що текст заповіту заповідачем особисто прочитаний вголос, його зміст та умови відповідають дійсним його намірам. Також, судом першої інстанції не враховано, що у секретаря сільської ради Івасенко В. І. були відсутні повноваження на вчинення нотаріальних дій. 
Судом першої інстанції не враховано, що доводами позивача підтверджується нікчемність правочину та що у разі наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності заповіту підлягає розгляду судом. 
Відповідач ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу. Вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим та просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Інші учасник справи відзив не надіслали.
В судовому засіданні позивач і його представник - адвокат Люлько В. П. підтримали апеляційну скаргу та просять її задовольнити.
Представник відповідача Ольгопільської сільської ради у судове засідання не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи у його відсутність і просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, надіслала заяву про розгляд справи без її присутності, просить залишити рішення суду в силі і при винесенні рішення покладається на розсуд суду.
Третя особа ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася, надіслала заяву про розгляд справи без її участі, вказавши, що при винесенні рішення покладається на розсуд суду.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.
Судом встановлено, позивач ОСОБА_1 є внуком ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 , виданим повторно відділом реєстрації актів цивільного стану Чечельницького районного управління юстиції Вінницької області 08 травня 2007 року, де батьком записаний ОСОБА_5 , та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження № 00013303019 від 14 січня 2014 року ОСОБА_5 , батьком якого є ОСОБА_4 (а. с. 9-10 т. 1).
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача ОСОБА_1 , а син заповідача-спадкодавця ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим повторно 14 січня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чечельницького районного управління юстиції у Вінницькій області. (а. с. 11 т. 1)
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим повторно 24 грудня 2020 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Тростянецькому та Чечельницькому районах Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а. с. 12 т. 1).
ОСОБА_4 складав не одноразово заповіти, до яких включав онука ОСОБА_1 , а саме, у заповіти від: 18 листопада 2008 року, 23 вересня 2010 року, 12 травня 2011 року, 15 грудня 2015 року. Наступним був заповіт від 02 липня 2019 року, посвідчений секретарем Демівської сільської ради Чечельницького (на даний час Гайсинського) району Вінницької області, зареєстрований у реєстрі за № 33, яким все своє майно заповів онукові ОСОБА_1 (а. с. 6, 17, 18, 19, 20 т. 1).
Як вбачається із заяви від 13 листопада 2020 року, яка посвідчена секретарем Демівської сільської ради Чечельницького (на даний час Гайсинського) району Вінницької області Івасенко В. С., зареєстрованої у реєстрі за № 56, ОСОБА_4 просив скасувати заповіт від 02 липня 2019 року, який складений на користь онука ОСОБА_1 (а. с. 83 т. 1)
Після чого, 13 листопада 2020 року ОСОБА_4 складено заповіт на ім`я ОСОБА_2 , посвідчений секретарем Демівської сільської ради Чечельницького району Вінницької області, зареєстрований у реєстрі за № 57. Згідно з останнім заповітом ОСОБА_4 заповів все своє майно ОСОБА_2 (а. с. 21, 170 т. 1).
Заява та заповіт від 13 листопада 2020 року зареєстровані у журналі для реєстрації нотаріальних дій Демівської сільської ради під записами № 56 та № 57, де є і підписи самого заповідача (а. с. 84-85 т. 1). Їх реєстрація підтверджується витягами про реєстрацію в спадковому реєстрі № 62660175 (про скасування заповіту) та № 62658619 (складення заповіту) (а. с. 86-88 т. 1).
Згідно розпорядження сільського голови Демівської сільської ради Чечельницького (на даний час Гайсинського) району Вінницької області № 14/02-6 від 23 листопада 2015 року відповідальність за вчинення нотаріальних дій по Демівській сільській раді покладено на секретаря сільської ради ОСОБА_3 (а. с. 82 т. 1).
Після смерті ОСОБА_4 ОСОБА_2 у шестимісячний строк, а саме 01 грудня 2020 року звернулася до Чечельницької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, як спадкоємець за заповітом від 13 листопада 2020 року (а. с. 166 т.1).
Із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 до Чечельницької державної нотаріальної контори 24 грудня 2020 року звернувся і його онук ОСОБА_1 (а. с. 175 т.1).
Відповідно до висновку експерта № 4146/4147/4148/21-21 від 17 вересня 2021 року за результатами проведення судової технічної та почеркознавчої експертизи, яку призначено ухвалою Чечельницького районного суду Вінницької області суду від 18 травня 2021 року, підпис у графі «Підпис _______ ОСОБА_4 », у наданому примірнику заповіту від 13 листопада 2020 року, посвідченого секретарем Демівської сільської ради Чечельницького району Вінницької області Івасенко Вітою Славівною у приміщенні сільської ради за адресою: АДРЕСА_1 - виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки і технічних засобів; підпис у графі «Підпис ____________ОСОБА_4, а також рукописний текст " ОСОБА_4 " у наданому примірнику заповіту від 13 листопада 2020 року, посвідченого секретарем Демівської сільської ради Чечельницького району Вінницької області Івасенко В. С. у приміщенні сільської ради за адресою: АДРЕСА_1 , - виконаний ОСОБА_4 (а. с. 17-23 т. 2).
Згідно консультативного висновку № 71811 за результатами проведення лінгвістичного (семантико-текстуального) дослідження від 12 березня 2021 року наданого позивачем, зміст тексту другого речення абзацу 6 п. 1.4 розділу ІІІ "Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування": "У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом", наявного у розділі ІІІ п. 1.4 (абзац 6): "Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом", слід розуміти так: " У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос (заповідачем) та підписаний заповідачем, про що (заповідачем) зазначається у заповіті перед його (заповідача) підписом" (а. с.103-106 т. 1).
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що не встановлено, що у момент складення заповіту у ОСОБА_4 були фізичні вади або хвороби, які б позбавили його здатності самостійно прочитати заповіт та вчинити на ньому свій підпис. Належних та допустимих доказів про невідповідність заповіту внутрішній волі заповідача суду позивачем надано не було. Крім того, цей факт спростовується власноручно написаною заявою ОСОБА_4 про бажання скасувати попередній заповіт, належність почерку ОСОБА_4 на вказаній заяві позивачем не оспорювався. Належність підпису ОСОБА_4 у заповіті підтверджено також висновком експерта. Спірний заповіт, відповідає вимогам закону щодо його форми та змісту, а саме він складений у письмовій формі, підписаний власноручно заповідачем, посвідчений відповідальною посадовою особою органу місцевого самоврядування - секретарем сільської ради, яка уповноважена на вчинення нотаріальних дій, тому підстави для визнання заповіту нікчемним відсутні. Суд звернув увагу позивача, що визнання заповіту нікчемним є неефективним способом захисту його прав та інтересів.
Висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову є правильним.
Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Статтею 1234 ЦК України встановлено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.
За своєю юридичною природою заповіт є одностороннім правочином, який дійсний за умови додержання встановленої законом форми та змісту. Отже, на заповіт, як односторонній правочин розповсюджуються загальні норми цивільного законодавства стосовно підстав та наслідків визнання недійсності правочинів.
Згідно із частиною другою статті 1247 ЦК України заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу, відповідно до якої у разі, якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) вказано, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Відповідно до підпунктів 1.1, 1.2, 1.3, 1.4, 1.6 пункту 1 розділу ІІІ Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 листопада 2011 року за № 1298/20036, посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти. Заповіти подаються посадовій особі органу місцевого самоврядування не менше ніж у двох примірниках, один з яких залишається у справах органу місцевого самоврядування. Посадові особи органів місцевого самоврядування зобов`язані роз`яснити громадянам зміст і значення поданих ними проектів заповітів і перевірити, чи відповідає їх зміст вимогам закону. При посвідченні заповіту посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу заповідача та визначає обсяг його цивільної дієздатності. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 1247, 1251 Цивільного кодексу України і особисто подані ними посадовій особі органу місцевого самоврядування. Посвідчення заповітів через представників, а також заповіту від імені кількох осіб (крім подружжя) не допускається. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися в присутності не менш як двох свідків. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути посадова особа органу місцевого самоврядування, яка посвідчує заповіт, спадкоємці за заповітом, члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом, особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Текст заповіту має містити відомості про особи свідків, а саме: прізвище, ім`я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншим громадянином за правилами, викладеними у пункті 2.6 розділу II цього Порядку. Особа, на користь якої заповідається майно, не має права підписувати його за заповідача. Посадова особа органу місцевого самоврядування перевіряє, чи не містить заповіт розпоряджень, що суперечать чинному законодавству. Заповіт повинен бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало неясностей чи суперечок після відкриття спадщини. Посадова особа органу місцевого самоврядування при посвідченні заповіту зобов`язана роз`яснити заповідачу зміст статей 1241, 1307 Цивільного кодексу України, про що зазначається у тексті заповіту. Аналогічні вимоги до порядку посвідчення заповіту викладені і в Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.
Частиною першою та другою статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Також, як роз`яснено у пунктах 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України, тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України, тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215, 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Таким чином оспорюваний правочин є недійсним в силу визнання його судом, а нікчемний - в силу припису закону.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) викладено висновок, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
У інших справах щодо визнання заповіту нікчемним Верховний Суд пояснив, що наявність формальних помилок при складанні заповіту не свідчить про нікчемність заповіту та не спростовує презумпцію правомірності правочину, якщо заповідач не був визнаний судом недієздатним чи обмежено дієздатним, мав право на складання заповіту, заповіт відповідав волі заповідача, власноруч підписаний заповідачем, має письмову форму, посвідчений та зареєстрований у встановленому законом порядку (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2018 року у справі № 522/904/16-ц, постанова Верховного Суду від 03 липня 2019 у справі № 725/2412/15-ц).
Як вбачається з матеріалів справи жодних доказів того, що ОСОБА_4 був недієздатним чи обмежено дієздатним, позивачем не надано, також відсутні будь-які підстави вважати, що оспорюваний заповіт не відповідав волі заповідача на момент укладення. 
Доводи апеляційної скарги в тому, що спадкодавець власноручно не вчинив запис в заповіті про те, що ним особисто вголос прочитаний заповіт і йому зрозумілий його зміст та посилання на консультативний висновок № 71811 за результатами проведення лінгвістичного (семантико-текстуального) дослідження судової незалежної експертизи України, а саме змісту тексту другого речення абзацу 6 п.1.4 розділу ІІІ "Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування» не заслуговують на увагу, оскільки вказані обставини та докази судом першої інстанції повно та всебічно досліджені і за правилами статті 89 ЦПК України їм надана оцінка, яку апеляційний суд вважає вірною.
Надрукована, а не написана власноручно, відмітка у тексті заповіту «Текст заповіту мною, ОСОБА_4 особисто прочитаний в голос, його зміст та умови відповідають дійсним моїм намірам» не може бути підставою для визнання його недійсним, оскільки згідно з пунктом 1.4 розділу ІІІ Порядку № 3306/5 посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, у такому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом. Це кореспондується із нормою частини третьої статті 1248 ЦК України, за змістом якої нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, у цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. 
Таким чином, незначне порушення вимог пункту 1.4 розділу ІІІ Порядку № 3306/5, зокрема, що перед підписом заповідача не зазначено, що заповіт ним прочитаний, а зазначено про це тільки в посвідчувальному написі, не може вказувати на нікчемність вказаного заповіту (Постанова КЦС Верховного Суду від 21 травня 2020 року у справі № 745/165/18).
Крім того, вищевказаним порядком визначено передумови, за наявності яких посвідчення має відбуватися за обов`язкової присутності не менш як двох свідків: це має місце, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати та/або підписати заповіт. 
Оскільки текст заповіту підписаний ОСОБА_4 власноручно, що підтверджено висновком експерта № 4146/4147/4148/21-21 від 17 вересня 2021 року за результатами проведення судової технічної та почеркознавчої експертизи (а. с. 17-23 т. 2) та відсутні докази, що заповідач через фізичні вади або хворобу не міг сам прочитати заповіт, тому твердження позивача, про те, що заповідач не був ознайомлений із змістом заповіту, який підписав, носять характер припущення та як доказ судом не приймаються. 
Відповідно до положень частини третьої статті 1247, частина першої статті 1251 ЦК України заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування, якщо у населеному пункті немає нотаріуса. 
Так, у пункті 1.2. розділу I Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування зазначено, що нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій.
Згідно розпорядження голови Демівської сільської ради Чечельницького району Вінницької області № 14/02-6 від 23 листопада 2015 року відповідальність за вчинення нотаріальних дій по Демівській сільській раді покладено на секретаря сільської ради Івасенко Віту Славівну (т. 1 а. с. 82).
Наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги в тому, що у секретаря сільської ради Івасенко В. І. були відсутні повноваження на вчинення нотаріальних дій.
Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінив докази у їх сукупності та дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання заповіту нікчемним.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
За наведених обставин колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, у зв`язку із чим рішення суду не підлягає до скасування, а апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Чечельницького районного суду Вінницької області від 14 квітня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	Ю. Б. Войтко  	
  	І. В. Міхасішин  	

Повне судове рішення складено 21 вересня 2022 року