Постанова 
Іменем України                 

08 грудня 2022 року
м. Київ

справа № 686/14032/20
провадження № 61-7414св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Фаловської І. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на постанову Хмельницького апеляційного суду від 23 червня 2022 року у складі колегії суддів: Костенка А. М., Гринчука Р. С., Спірідонової Т. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про поновлення на роботі та сплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 29 березня 2005 року його було прийнято на роботу в AT КБ «ПриватБанк» та згодом переведено на посаду заступника керівника напрямку по Hard Collection РП Південно-Західного РУ АТ КБ «Приватбанк», а 02 квітня 2020 року його було звільнено із займаної посади наказом № Э.НМ- УВ-2020-6755889-п від 02 квітня 2020 року за прогул, на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України. 
За весь час роботи в банку жодних нарікань щодо виконання ним посадових обов`язків не було. 
Наказ про звільнення позивач отримав поштою 02 квітня 2020 року, того ж дня з ним проведено грошовий розрахунок, сплачено заробітну плату та відпускні за відпрацьований період, але бонусну винагороду за системою стимулювання, яка передбачена наказом PR/1-6864232 від 03 червня 2019 року за результатами праці кожного працівника за березень 2020 року, не виплачено. 
Підставою для звільнення, на думку роботодавця, стала його відсутність на робочому місці протягом трьох годин без поважних причин 03 березня 2020 року, а саме в період із 12 до 18 год. 
Проте роботодавцем не взято до уваги, що 03 березня 2020 року він перебував на робочому місці до 12 год, де підготував список боржників, за місцезнаходженням яких виїхав після 12 год для вирішення питань щодо стягнення заборгованості, та близько 16 год 30 хв закінчив свою роботу з боржниками. Таким чином він закінчив свою роботу на 1 год 30 хв раніше, що не є прогулом. 
Разом із тим, о 17 год цього ж дня він зустрівся зі своїм знайомим у кафе « Старий Друже », що знаходиться на вулиці Кам`янецькій у м. Хмельницькому . Близько 18.00 год між ним та іншим відвідувачем кафе виник конфлікт, після чого він зателефонував своєму брату ( ОСОБА_3 ) для того щоб він приїхав і допоміг вирішити конфлікт. Після цього, він разом із братом та працівниками поліції поїхали до відділку поліції для написання заяви про вчинення правопорушення, де з метою отримання правової допомоги зателефонував до працівника служби безпеки банку, яким у подальшому було ініційовано проведення службової перевірки за фактом відсутності ОСОБА_1 на робочому місці. 
Позивач зазначав, що надав свої пояснення роботодавцю, де вказав що пояснення у відділку поліції надавав 03 березня 2020 року після 18 год, а тому твердження роботодавця, що він був у кафе після 14 год є помилковим, оскільки в той день він працював за межами офісу майже до 16 год 30 хв і тільки після закінчення роботи з проблемними клієнтами банку зайшов до кафе. Про помилку, допущену працівниками поліції в частині фіксації часу події, повідомляв і на засіданні профспілки при вирішенні питання про його звільнення. 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд скасувати наказ                                     № Э.НМ-УВ-2020-6755889-п від 02 квітня 2020 року про його звільнення з посади заступника керівника напрямку по Hard Collection РП Південно-Західного РУ АТ КБ «Приватбанк», поновити його на раніше займаній посаді, стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з розрахунку 1 403,19 грн середньоденної зарплати за весь час вимушеного прогулу за квітень та травень 2020 року в розмірі 56 127,84 грн та бонусну винагороду у розмірі 13 498,45 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 
від 06 квітня 2022 року у складі судді Чевилюк З. А.частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 . 
Скасовано наказ № Э.НМ-УВ-2020-6755889-п від 02 квітня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника керівника напрямку по HardCollection РП Південно-Західного РУ АТ КБ «ПриватБанк».
Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника керівника напрямку по HardCollection РП Південно-Західного РУ АТ КБ «ПриватБанк».
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 676 216,80 грн.
Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допущено до негайного виконання.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку, свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.
Місцевий суд зауважив, що службове розслідування проведено 01 квітня 2020 року, тоді як згода профспілкового органу на звільнення позивача надана 23 березня 2020 року, що ставить під сумнів об`єктивність здійснених висновків профспілковим органом.
За положеннями посадової інструкції позивача до його посадових обов`язків належить виконання правил внутрішнього трудового розпорядку, а за невиконання вказаних правил передбачена відповідальність, у тому числі  зауваження, депреміювання, догана, звільнення.
взявши до уваги факт недоведеності ознайомлення ОСОБА_1 з правилами внутрішнього трудового розпорядку, графіком роботи, що визначений для працівника за його посадою, місцевий суд дійшов висновку про недоведеність вини позивача у відсутності на робочому місці (у тому числі більше трьох годин протягом робочого дня) та безпідставність звільнення його з роботи відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.
Пояснення працівників банку на підтвердження законності звільнення                ОСОБА_1 у зв`язку з його відсутністю протягом робочого дня на роботі суд оцінив критично, оскільки вказані свідчення внаслідок трудових відносин працівників з банком мають сумнівний характер та об`єктивність їх не є беззаперечною. 
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Рішення місцевого суду оскаржено в апеляційному порядку АТ КБ «ПриватБанк».
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 23 червня 2022 року рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 квітня                  2022 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції взагалі не встановив причин відсутності позивача на робочому місці 03 березня 2020 року після 12 год до закінчення робочого дня, чи виконання ним у цей час своїх посадових обов`язків поза межами приміщення роботодавця, а послався лише на те, що відповідачем не доведено ознайомлення ОСОБА_1 з правилами внутрішнього трудового розпорядку, графіком роботи, що визначений для працівника за його посадою.
За положеннями  пункту 2.1.5 посадової інструкції заступника керівника напрямку по HARD Collection РП до його посадових обов`язків належить виконання  правил внутрішнього  трудового розпорядку.
Позивач працював в АТ КБ «Приватбанк» з 2005 року, тобто більше 15 років, а тому йому не могли бути не відомі правила внутрішнього трудового розпорядку та графік роботи установи.
Апеляційний суд звернув увагу, що позивач у позовній заяві, як на підставу своїх позовних вимог, зазначав про необізнаність із правилами внутрішнього трудового розпорядку та графіком роботи установи, відсутність на роботі                 03 березня 2020 року після 12 год і невиконання службових обов`язків, так як цей час є неробочим, взагалі не посилався, а вказував лише на виконання службових обов`язків у робочий час поза межами приміщення роботодавця і роботу з боржниками за місцем їх проживання, що, на думку апеляційного суду, місцевим судом не встановлено, а позивачем не доведено.
За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що в позові слід відмовити за його недоведеністю.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У серпні 2022 АТ представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Хмельницького апеляційного суду від 23 червня 2022 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом повно і всебічно не з`ясовано обставини справи. Судом не встановлено обізнаність позивача  з Правилами внутрішнього розпорядку та не встановлено чи взагалі такі правила існують у роботодавця.
У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 3 частини другої 
статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування пункту 4 частини першої статті 40 та статей 52, 57, 66 КЗпП України щодо звільнення за прогул у випадку відсутності графіку роботи працівника та Правил внутрішнього розпорядку.
 
Провадження у суді касаційної інстанції
14 вересня 2022 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою. 
Підставою для відкриття касаційного провадження є пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Доводи відзиву на касаційну скаргу 
АТ КБ «ПриватБанк» у відзиві на касаційну скаргу вказує на правильність висновків суду апеляційної інстанції, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 з 29 березня 2005 року по 02 квітня 2020 року працював на різних посадах у ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», що підтверджується записами в його трудовій книжці.
З 16 жовтня 2013 року ОСОБА_1 переведений на посаду заступника керівника напрямку Hard Collection РП Південно-Західного РУ АТ КБ «Приватбанк».
03 березня 2020 року ОСОБА_1 був відсутній на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин.
03 березня 2020 року є робочим днем для позивача, що не заперечується сторонами.
За фактом в АТ КБ «ПриватБанк» було проведено службову перевірку, за висновком якої підтверджено факт відсутності на роботі ОСОБА_1 03 березня 2020 року без поважних причин, зокрема відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня.
На підставі наказу директора Хмельницької філії ПАТ КБ «ПриватБанк», якому було делеговані повноваження за наказом №СП-2018-7297952 від 26 листопада 2018 року «Про передачу прав (делегування повноважень) Голови правління банку щодо підтвердження документів з персоналу (HR)», № Э.НМ-УВ-2020-6755889-п від 02 квітня 2020 року ОСОБА_1 звільнений з роботи за прогул на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.
При звільнені позивача отримано згоду профспілкового органу.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту першого частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення 
від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до положень статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення у справі про відмову у позові, суд апеляційної інстанції виходив з того, що суд першої інстанції не встановив причин відсутності позивача на робочому місці                       03 березня 2020 року після 12 год до закінчення робочого дня чи виконання ним у цей час своїх посадових обов`язків поза межами приміщення роботодавця.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у разі прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
Порушення трудової дисципліни - це невиконання чи неналежне виконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Трудові обов`язки працівника визначаються у посадовій (робочій) інструкції. КЗпП України не містить переліку випадків, в яких може застосовуватися догана чи звільнення. Притягнення до дисциплінарної відповідальності і накладення стягнення - це право роботодавця. 
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 12 серпня    2021 року у справі № 264/1518/19 (провадження № 61-6903св21).
Оскільки прогул є порушенням трудової дисципліни, за його вчинення працівник може бути притягнений до дисціплінарної відповідальності та підданий стягненню у вигляді догани або звільнення (стаття 147 КЗпП України).
Частиною третьою статті 149 КЗпП України визначено, що при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.
Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.
Прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.
Визначальним для вирішення питання законності звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності. 
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 листопада          2021 року у справі № 212/9516/19 (провадження № 61-14592св21).
Як зазначено у постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі                 № 947/6744/21 (провадження № 61-8268св22) робоче місце працівника - це певна зона, де працівник знаходиться і працює із застосуванням у процесі роботи різних технічних та/або інших засобів. Основою визначення робочого місця є функціональний розподіл праці у взаємозв`язку із засобами праці, що дозволяє розглядати робоче місце як місце докладання робочої сили працівників.
Трудова діяльність працівника може здійснюватися (а відповідно його робоче місце може знаходиться) безпосередньо на підприємстві (фіксоване робоче місце) або в межах іншого територіального простору, який використовує працівник для виконання трудових обов`язків.
При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.
У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, підлягають з`ясуванню обставини, в чому конкретно полягало порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень. 
Для встановлення допущення працівником прогулу необхідним є належне фіксування самого факту відсутності працівника на роботі та з`ясування поважності причини такої відсутності. 
У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції встановив, що факт відсутності ОСОБА_1 на робочому місці 03 березня 2020 року більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин підтверджується матеріалами службової перевірки, поясненнями працівників АТ КБ «Приватбанк» щодо його відсутності 03 березня 2020 року після 12 год на робочому місці, матеріалами перевірки органів поліції, поясненнями самого ОСОБА_1 , наданими працівникам поліції, згідно з якими він разом зі своїм братом ОСОБА_4 та знайомим ОСОБА_5 із 14 год 03 березня 2020 року перебував в кафе на території м. Хмельницького. 
Встановивши факт відсутності позивача на робочому місці у спірний період,  фактичне невиконання ним у цей час трудових функцій та взявши до уваги, що позивачем недоведено виконанням ним своїх посадових обов`язків 03 березня 2020 року після 12 год поза межами робочого місця, правильними є висновки суду апеляційної інстанції про недоведеність та безпідставність позовних вимог  ОСОБА_1 .
Крім того, факт відсутності на робочому місці у вказаний період не заперечував і позивач.
Колегія суддів не бере до уваги доводи касаційної скарги про відсутність висновків Верховного Суду щодо питання застосування пункту 4 частини першої статті 40 та статей 52, 57, 66 КЗпП України щодо звільнення за прогул у випадку відсутності графіку роботи працівника та правил внутрішнього розпорядку, з огляду на те, що позовні вимоги  ОСОБА_1 обґрунтовані виконанням службових обов`язків у робочий час поза межами приміщення роботодавця, а не відсутністю визначеного графіку роботи, правил внутрішнього розпорядку чи необізнаністю з правилами внутрішнього трудового розпорядку і графіком роботи установи.
Решта доводів касаційної скарги зводяться до незгоди з судовим рішенням у справі та переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду                  від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
Враховуючи вимоги статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції, у Верховного Суду відсутні підстави для перегляду оскарженого судового рішення. 
Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків апеляційного суду.
З огляду на викладене Верховний Суд, у межах доводів касаційної скарги, дійшов висновку, що вони належним чином не підтверджені та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у місцевому суді, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Доводи касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції і не дають підстав для скасування оскарженої постанови апеляційного суду. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судових рішень, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін.
 
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги, на думку колегії суддів, слід відмовити, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Постанову Хмельницького апеляційного суду від 23 червня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді | В. В. Сердюк
| С. Ю. Мартєв
| І. М. Фаловська