ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 жовтня 2022 року	Львів	Справа № 500/1501/22 пров. № А/857/10085/22	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді -                                            Мікули О. І.,
суддів          -                                                    Курильця А. Р., Кушнерика М. П.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2022 року у справі №500/1501/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції – Осташ А. В.,
час ухвалення рішення – 14.04.2022 року, 
місце ухвалення рішення – м. Тернопіль,
дата складання повного тексту рішення – 14.04.2022 року,

                                                            в с т а н о в и в:

Позивач – ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 15 лютого 2022 року №/С192350004200 про відмову у призначенні пенсії; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати періоди роботи позивача з 1973 року по 1987 року; з 01 січня 1988 року по 01 листопада 2000 року; з 23 листопада 2003 року по 26 липня 2004 року; з 27 липня 2004 року по 28 квітня 2005 року до загального стажу роботи та призначити йому пенсію по віку відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 09 лютого 2022 року.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2022 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 від 15 лютого 2022 року №/С192350004200. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати до загального страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи згідно із записами в трудовій книжці колгоспника №308. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 09 лютого 2022 року.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що страховий стаж позивача з урахуванням перетину періодів роботи становив 05 років 08 місяців та 14 днів. Зазначає, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка та лише у відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, наявності неправильних чи неточних записів у трудовій книжці, надаються додаткові документи на підтвердження страхового (трудового стажу). Однак у трудовій книжці колгоспника № НОМЕР_1 відсутні записи про роботу позивача у колгоспі ім.Матросова; у довідках наданих позивачем на підтвердження його стажу роботи міститься інформація про відпрацьовані людино-дні і нараховану заробітну плату ОСОБА_1 . Крім того, суд не звернув увагу на те, що у трудовій книжці зазначено рік народження «1962», а з позовом звернувся ОСОБА_1 , 1961 року народження, тому вказані обставини не встановлюють достовірності представлених документів та приналежності їх позивачу. Таким чином, оскільки у позивача на дату звернення за призначенням пенсії за віком необхідного страхового стажу, передбаченого ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" не було, тому відповідачем правомірно відмовлено у призначенні пенсії позивачу. Крім того, звертає увагу, що зарахування до стажу роботи періодів трудової діяльності є дискреційними повноваженнями пенсійного органу. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Відзив на апеляційну скаргу позивачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без виклику учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 09 лютого 2022 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Однак відповідач прийняв рішення №/С192350004200 від 15 лютого 2022 року, яким відмовив позивачу у призначені пенсії за віком через недостатність страхового стажу, оскільки не врахував періоди роботи згідно із записами в трудовій книжці колгоспника №308, оскільки на титульній сторінці відсутня дата заповнення та дата народження не співпадає з датою його народження, що суперечить вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок. Також, як вбачається з вищезгаданої відмови, до страхового стажу не зараховано період роботи з 1973 по 1986 роки, оскільки у довідці №255/06-06 від 03 червня 2021 року значиться скорочене ім`я, по батькові.
Не погоджуючись з відмовою в призначенні пенсії, позивач звернувся в суд з цим позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення №/С192350004200 від 15 лютого 2022 року про відмову у призначенні пенсії позивачу є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки позивачем належними доказами підтверджено наявність передбаченого ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" стажу на призначення пенсії за віком, а тому відповідача необхідно зобов`язати зарахувати до загального страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи згідно із записами в трудовій книжці колгоспника №308 та враховуючи те, що ОСОБА_1 досягнув пенсійного віку, стаж його роботи становить більше 28 років, необхідно зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 09 лютого 2022 року.
Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно з ч.3 ст.23 Загальної декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської Соціальної хартії та ч.3 ст.46 Конституції України кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.
Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (Закон №1058-IV) визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначено.
Ст.1 Закону №1058-ІV передбачає, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом; пенсіонер - особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім`ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.
Відповідно до ст.24 цього Закону страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Згідно зі ст.56 Закону України №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (у редакції, що діяла до 01 січня 2004 року) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Порядок підтвердження стажу регламентовано у статті 62 Закону №1788-XII, яка визначає, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).
Відповідно до п.1-3 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Згідно з п.17-18 Порядку №637 за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливість їх одержання у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі. За відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.
З аналізу наведених правових норм вбачається, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Однак, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку №637, а за відсутності документів про наявний стаж або відсутності архівних даних, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, пов`язаних з заявником спільною роботою.
Як вбачається з матеріалів справи, у позивача наявна трудова книжка, яка дає можливість встановити наявність стажу роботи для призначення пенсії.
Так, згідно з записами у трудовій книжці колгоспника №308 позивач з 1973 року  працював у колгоспі ім.Матросова та з 01 листопада 2000 року звільнений з Агрофірми «Лановецьке» (згідно з історичною довідкою здійснених перейменувань – а.с.14-15); 23 листопада 2003 року розпочато виплату допомоги по безробіттю, виплату якої закінчено 26 липня 2004 року; з 27 липня 2004 року по 01 травня 2005 року працював у ПП «в.Матросова».    
Крім того, згідно з архівною довідкою №255/06-06 від 03 червня 2021 року позивач працював у колгоспі з 1973 року до 2000 року (а.с.11-12).
Відповідно до п.1 Основних положень про порядок видачі і ведення трудових книжок колгоспників, затверджених постановою Ради Міністрів СРСР від 21 квітня 1975 року № 310, трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів.
Пункт 2 вказаних Основних положень регламентує, що трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспів з моменту прийняття їх в члени колгоспу. Трудові книжки колгоспників раніше встановленого взірця обміну на нові не підлягають.
Усі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженого правлінням колгоспу особою та печаткою (пункт 6).
Обов`язок правильного і точного внесення даних про роботу в трудову книжку і інші документи покладена на роботодавця (пункт 13).
Як вбачається з матеріалів справи, факт роботи ОСОБА_1 у період з 1973 року по 2005 рік підтверджується архівними довідками від 03 червня 2021 року №255/06-06 та №256/06-06 виданими трудовим архівом Лановецької міської ради Кременецького району Тернопільської області, що додатково свідчить про те, що позивач працював у спірний період.
Крім того, колегія суддів зазначає, що архівними довідками №255/06-06 та №256/06-06 від 03 червня 2021 року стверджується факт роботи позивача у колгоспі Агрофірма «Лановецька» з 1973 року до 2000 року з розрахунком відпрацьованих трудоднів/людиноднів.
При цьому, п.1, 2 ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачає, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю, однак матеріалами справи не підтверджено, а судом не здобуто доказів на підтвердження того факту, що позивач не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі у колгоспі за період з 1973 по 1976 роки, а тому колегія суддів дійшла висновку, що незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв у колгоспі робота позивача за цей період має бути зарахована.
Також колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що підставою відмови у призначенні пенсії за віком згідно зі ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" була недостатність страхового стажу, оскільки не враховано періоди роботи згідно із записами в трудовій книжці колгоспника №308, а також до страхового стажу не зараховано період роботи з 1973 по 1986 роки, оскільки у довідці №255/06-06 від 03 червня 2021 року значиться скорочене ім`я, по батькові, однак таке спростовано наведеними вище мотивами, тому колегія суддів вважає ці підстави відмови помилковими.
Щодо доводів апелянта про зазначений 1962 рік народження замість 1961 року народження та зазначення у архівній довідці №255/06-06 від 03 червня 2021 року «Гайдамащука Степана», а не « ОСОБА_1 », то колегія суддів не приймає такі до уваги та зазначає, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки та архівних довідок, оскільки записи у ці документи вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки їх заповнення не є підставою вважати про відсутність трудового стажу позивача за спірний період. Крім того, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці чи наданих архівних довідках. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.
З врахуванням наведеного вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач, відмовляючи позивачу у зарахуванні до його страхового стажу періоди роботи з 1973 року по 2005 рік, діяв протиправно, оскільки формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду щодо обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.
Доводи апелянта колегія суддів в цій частині відхиляє з наведених вище мотивів.
З врахуванням наведеного вище, колегія суддів зазначає, що у матеріалах справи наявні докази того, що у спірний період позивач був працевлаштованим та отримував заробітну плату на підприємствах. Вказане підтверджується відповідними записами у трудовій книжці та наданими архівними довідками, які були надані позивачем та на цей час є дійсними, містять інформацію про заробітну плату позивача, мають відбиток печатки та підпис.
Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у випадку якщо поданих позивачем документів про призначення пенсії було не достатньо, то орган пенсійного фонду мав усі правові підстави для того, щоб самостійно витребувати документи, необхідні для перевірки трудового стажу позивача, провести перевірку, зустрічну перевірку для з`ясування спірних обставини, запропонувати позивачеві надати інформації щодо двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.
Згідно з ч.1 ст.101 Закону №1788-XII органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Перевірка достовірності виданих документів покладається на пенсійний орган, а сумніви останнього щодо обґрунтованості їх видачі, самі по собі не можуть бути підставою для відмови у призначенні пенсії.
Відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 №22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 (далі - Порядок №22-1) органом, що приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії є відповідні управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі.
Порядком №22-1 передбачено, що орган, який призначає пенсію, надає допомогу особам, щодо одержання відсутніх документів для призначення пенсії шляхом: доведення до відому заявника переліку відсутніх документів які йому слід подати; або шляхом витребування від підприємств, установ та організацій в тому рахунку і від (архівних установ, контролюючих органів) подання додаткових документів, яких не вистачає.
Щодо покликання апелянта на втручання суду у дискреційні повноваження, то колегія суддів вважає такі необґрунтованими, з огляду на наступне.
Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Тобто, дискреційним є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова може.
За приписами п.4 ч.2 статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Відповідно до ч.4 статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку коли поданих доказів достатньо для того, щоб зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти те чи інше рішення чи зробити ту чи іншу дію, суд вправі обрати такий спосіб захисту порушеного права.
Обрана судом форма захисту порушених прав у спірних правовідносинах не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.
При цьому, колегія суддів враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржуване рішення №/С192350004200 від 15 лютого 2022 року про відмову у призначенні пенсії позивачу є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки позивачем належними доказами підтверджено наявність передбаченого ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" стажу на призначення пенсії за віком, а тому відповідача необхідно зобов`язати зарахувати до загального страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи згідно із записами в трудовій книжці колгоспника №308 та враховуючи те, що ОСОБА_1 досягнув пенсійного віку, стаж його роботи становить більше 28 років необхідно зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 09 лютого 2022 року.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись ст.139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-
                                                    п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2022 року у справі №500/1501/22 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	М. П. Кушнерик  	
Повне судове рішення складено 25 жовтня 2022 року.