Постанова
Іменем України
 
22 серпня 2022 року
м. Київ
 
справа № 348/1072/20
провадження № 61-17778св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О.,  Стрільчука В. А.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 15 червня 2021 року в складі судді Грещука Р. П. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 08 вересня 2021 року в складі колегії суддів:       Пнівчук О. В., Максюти І. О., Томин О. О.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст вимог
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, шляхом вселення.
Позовна заява мотивована тим, що з 14 липня 2001 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Після одруження їхня сім`я переїхала на постійне місце проживання у недобудоване будинковолодіння, розташоване на АДРЕСА_1 . Цей будинок належав діду відповідача - ОСОБА_3 24 вересня 2002 року позивач зареєструвався за вищевказаною адресою.
За час спільного проживання у них народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1, та син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2. Позивач разом із відповідачем добудували будинок та поліпшили умови проживання в ньому, зокрема: прибудовано прихожу, кухню, санвузол, удосконалено мансардний поверх. Будь-яких правовстановлюючих документів на будинковолодіння не було.
Протягом спільного життя ОСОБА_1 часто перебував на заробітках. У лютому 2020 року, працюючи у м. Києві, йому стало відомо, що ОСОБА_2 подала позов про розірвання шлюбу. Приїхавши до спірного будинку позивач виявив, що відповідач встановила на вхідних дверях ролети та змінила замки.
ОСОБА_1 вважає свої права порушеними, оскільки його не допустили до оселі, де він проживав багато років, шляхом встановлення ролетів, а також з дому зникли його особисті речі, інструменти та військовий квиток. Зазначив, що він фактично зареєстрований та постійно проживає у зазначеному будинку, іншого житла та постійного місця проживання не має, вимушений орендувати житло. Встановлення відповідачем ролетів вхідних дверей у будинку без його згоди та ненадання йому ключів від них свідчить про те, що відповідач чинить перешкоди у користуванні житлом. 
ОСОБА_1 просив суд зобов`язати ОСОБА_2 усунути позивачу перешкоди в користуванні будинком АДРЕСА_1 , шляхом вселення до цього будинку (у кімнату 4, площею 20,5 кв. м - згідно з технічним паспортом) та передачі позивачу ключів від вхідних дверей будинку.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Надвірнянського районного суду від 15 червня 2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . 
Постановляючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що позивач не подав суду належних та достатніх доказів того, що відповідач ОСОБА_2 дійсно чинить йому перешкоди у користуванні спірним житловим будинком.
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 08 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Надвірнянського районного суду від 15 червня 2021 року - без змін.
Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції про недоведеність позивачем існування підстав та обставин порушення його права та як наслідок - задоволення заявлених позовних вимог.
Будь-яких належних доказів того, що ОСОБА_2 чинить позивачу перешкоди у користуванні житловим будинком, матеріали справи не містять.
Апеляційний суд визнав безпідставними доводи апеляційної скарги, що відповідач у відзиві на позов визнала те, що вона встановила на дверях ролети з метою не допустити позивача до будинку (тобто підтвердила, що нею чиняться перешкоди у користуванні спірним житлом), оскільки у відзиві відповідач зазначала лише, що позивач зламав захисні ролети у вхідних дверях, влаштовує сварки та ображає відповідача.
Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
30 жовтня 2021 року ОСОБА_1 надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 15 червня 2021 року та постанову                  Івано-Франківського апеляційного суду від 08 вересня 2021 року.
У касаційній скарзі заявник просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області                від 15 червня 2021 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 08 вересня 2021 року і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 14 грудня 2021 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 15 червня 2021 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 08 вересня 2021 року; витребував справу із суду першої інстанції.
Справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставами касаційного оскарження рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 15 червня 2021 року та постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 08 вересня 2021 року заявник вказує застосування в оскаржуваних рішеннях норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 30 січня 2019 року у справі № 441/667/17, від 26 червня 2019 року у справі № 676/905/16-ц, від 06 квітня 2020 року у справі № 149/2946/17, від 20 лютого 2021 року у справі № 214/3899/17. Крім того, зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій не досліджені належним чином зібрані у справі докази, чим порушено вимоги пункту 1 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
Позиції інших учасників 
Відзив на касаційну скаргу у визначений Верховним Судом строк не надходив.
Фактичні обставини, встановлені судами 
14 липня 2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб.
Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від      14 січня 2020 року в справі № 348/1887/19 шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано.
За час спільного проживання у них народилося двоє дітей: дочка -           ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
24 вересня 2002 року було зареєстровано постійне місце проживання позивача ОСОБА_1 у будинку АДРЕСА_1 .
Позивач ОСОБА_1 винаймає житлове приміщення в м. Києві, що підтверджується договором найму від 20 лютого 2020 року.
Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів на нерухоме майно щодо суб`єкта від 04 березня 2020 року, власником домоволодіння АДРЕСА_1 , зазначений ОСОБА_8 . Однак останній помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
ОСОБА_3 склав заповіт на користь своєї онуки - відповідача ОСОБА_2 , яким заповів їй все своє майно, що належатиме йому на день смерті.
Сторони справи ( ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) перебувають у неприязних відносинах між собою.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;        2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Як видно із касаційної скарги, рішення судів першої та апеляційної інстанцій, визначені у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, оскаржуються на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
У частинах першій та другій статті 400 ЦПК України визначено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Як зазначено у частині першій статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України. Право вибору способу захисту, передбаченого законом, належить особі, яка звернулася за захистом свого права.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Конвенції. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U. K. від 24 листопада 1986 року) так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Статтею 3 Сімейного кодексу Українипередбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Відповідно до статті 150 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
У частині другій статті 64 ЖК України вказано, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК України.
У статті 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. 
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (частина перша статті 405 ЦК України).
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина друга статті 405 ЦК України).
Відповідно до статей 391, 396 ЦК Українипозов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. 
Отже, підставою для задоволення позову такої особиє встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.
Суди установили, що позивач пред`явив позов про усунення перешкод у користуванні спірним будинок житлом шляхом вселення у відповідну кімнату будинку та зобов`язання передати ключі від будинку, посилаючись на те, що відповідач (колишня дружина) чинить йому перешкоди у користуванні домоволодінням, не впускає його до будинку, з будинку зникли його особисті речі.
Між сторонами, як між колишнім подружжям склалися неприязні стосунки.
Суди установили, що відповідно до довідки старшого дільничного офіцера поліції Надвірнянського ВП ГУНП від 30 вересня 2019 року від ОСОБА_2     31 серпня 2019 року надійшло звернення, у якому вона просила вжити заходи щодо її чоловіка ОСОБА_1 . Позивач, перебуваючи у нетверезому стані, за місцем проживання у будинку АДРЕСА_1 , вчинив словесну суперечку та погрожував ОСОБА_2 фізичною розправою. За результатами перевірки вказаного звернення з ОСОБА_1 було проведено профілактичну бесіду щодо недопущення вчинення ним протиправних дій стосовно ОСОБА_2 на майбутнє. 
Рапортом начальник сектора інформаційної підтримки Надвірняського ВП ГУНП в Івано-Франківській області від 13 лютого 2020 року встановлено, що до відділу поліції звернулася дочка позивача - ОСОБА_9 щодо того, що її батько ОСОБА_1 прийшов до спірного будинку з невідомою жінкою зачинився в ньому та вчиняє конфлікт стосовно поділу майна. Зі сторонами конфлікту було проведено профілактичну бесіду щодо недопущення ними протиправних дій стосовно одне одного в майбутньому.
Від позивача будь-яких інших звернень до правоохоронних органів щодо порушення його прав щодо користування вказаним житлом немає, оскільки докази цього ним до справи не подано (у справі відсутні).
Будь-яких інших доказів того, що відповідачем ОСОБА_2 чиняться позивачу перешкоди у користуванні житловим будинком, матеріали справи не містять.
Таким чином, позивач не довів факту вчинення йому з боку відповідача ОСОБА_2 перешкоди у користуванні спірним житлом.
Крім того, не доведено і твердження позивача щодо зниклих із спірного житла його особистих речей, інструментів та військового квитка, оскільки останнім та його представником не подано належних доказів на підтвердження цих доводів до судів першої та/або апеляційної інстанцій.
За встановлених обставин, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з підстав їх недоведеності.
Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України визначення кімнати, в якій може проживати позивач, належить до повноважень власника або повинно здійснюватися за домовленістю з останнім, оскільки право власності є непорушним та втручання у нього без законних підстав не допускається. 
Суди обґрунтовано встановили, що позивач не надав підтверджувальних доказів відмови йому зі сторони відповідача (неможливості добровільно домовитися сторонам) щодо користування спірним будинком, зокрема шляхом проживання у певній кімнаті, надання ключів від вхідних дверей будинку. 
Статтею 12 ЦПК України передбачена рівність прав учасників справи щодо здійснення процесуальних прав та обов`язків, передбачених Законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Диспозитивність цивільного судочинства виявляється в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (стаття 13 ЦПК України).
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
За статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Тож, можна зробити висновок, що суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.
У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено.
Суди першої та апеляційної інстанцій повно і всебічно дослідили наявні у справі докази та надали їм належну правову оцінку, правильно встановили обставини справи, у результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального і процесуального права, про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Колегія суддів Верховного Суду відхиляє доводи касаційної скарги щодо ухвалення оскаржуваних рішень без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 30 січня 2019 року у справі № 441/667/17, від 26 червня 2019 року у справі № 676/905/16-ц, від 06 квітня 2020 року у справі № 149/2946/17, від 20 лютого 2021 року у справі № 214/3899/17, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
У справі № 441/667/17 Верховний Суд, скасовуючи рішення апеляційного суду та залишаючи у силі рішення суду першої інстанції, зазначив, що поза увагою апеляційного суду залишились обставини, які встановлені судом першої інстанції, зокрема, що позивач, будучи людиною з інвалідністю другої групи безтерміново, змушена проживати у літній кухні, без світла та газопостачання і просити усунути їй перешкоди саме у користуванні жилим приміщенням та вселення шляхом звернення до відділення поліції, органів місцевого самоврядування; звернення позивача до відповідача усунути перешкоди у користуванні житловим будинком не знаходили належного реагування з його боку.
У справі № 676/905/16-ц Верховний Суд, залишаючи без змін рішення суду апеляційної інстанції вказав, що колегія суддів погоджується із висновком апеляційного суду про те, що перехід права власності на спірне житлове приміщення не вплинуло на право позивача користуватися нерухомим майном, яке новий власник у встановленому законом порядку не оспорив. Тому апеляційний суд дійшов правильного висновку щодо ухвалення рішення про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення позивача у спірний будинок та зобов`язання відповідачів не чинити позивачу перешкод у користуванні будинком, надати ключі від вхідних дверей будинку.
У справі № 149/2946/17 та у справі, яка переглядається, різні предмети позовів. Зокрема, у наведеній справі предмет позову - визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.
У справі № 214/3899/17 та у справі, яка переглядається, також різні предмети позовів. Зокрема, у наведеній справі предмет позову - усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, шляхом виселення; зняття з реєстрації.
Таким чином, відсутні підстави вважати, що суди у справі, що переглядається, не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у наведених як приклад постановах касаційного суду, оскільки у цих постановах, та у справі, що є предметом перегляду, відмінними є, зокрема, предмети позовів та встановлені фактичні обставини.
Колегія суддів також відхиляє інші доводи касаційної скарги про те, що судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права з посиланням на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження при касаційному перегляді оскаржуваного рішення апеляційного суду. Фактично аргументи касаційної скарги про те, що суди не дослідили належним чином зібрані у справі докази та не встановили всі обставини у справі, зводяться до переоцінки доказів у справі, а тому відхиляються Верховним Судом, оскільки за змістом статті 400 ЦПК України такі дії виходять за межі повноважень суду касаційної інстанції при перегляді рішень судів першої та/або апеляційної інстанцій.
Таким чином, доводи касаційної скарги, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися.
Проаналізувавши зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що судами ухвалені рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі наданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
ЄСПЛ у своїх рішеннях вказував, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України» (CASE «PONOMARYOV v. UKRAINE»), рішення від 03 квітня 2008 року).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення                в оскаржуваних рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, судові рішення відповідають вимогам вмотивованості.
Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.
Ураховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права на підставі наданих доказів та ухвалили законні і обґрунтовані судові рішення.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
Суди першої та апеляційної інстанцій повно встановили обставини справи на підставі належної оцінки наявних у справі доказів, визначили норми права, які підлягали застосуванню.
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що, якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від      15 червня 2021 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 08 вересня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Судді: | В. М. Ігнатенко       С. О. Карпенко       В. А. Стрільчук