ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

26 жовтня 2022 року	  м. Одеса	Справа № 916/4106/21	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Таран С.В.,
Суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В.,
при секретарі судового засідання: Земляк А.В.,
за участю представників:
від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради – Добров Р.М.,
від Приватного підприємства "Спартак" – Ковальчук Р.М.,
розглянувши апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради
на рішення Господарського суду Одеської області від 23.06.2022, прийняте суддею Цісельським О.В., м. Одеса, повний текст складено 04.07.2022,
у справі №916/4106/21
за позовом: Департаменту комунальної власності Одеської міської ради
до відповідача: Приватного підприємства "Спартак"
про виселення
та за зустрічним позовом: Приватного підприємства "Спартак"
до відповідача: Департаменту комунальної власності Одеської міської ради
про стягнення 31 540,70 грн

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 р. Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся з позовом до Приватного підприємства "Спартак", в якому просив виселити відповідача з нежилих приміщень першого поверху загальною площею 13 кв.м, розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Садова, 21, на користь позивача.
Позовні вимоги обґрунтовані неправомірними діями відповідача, який, не зважаючи на припинення орендних відносин з позивачем за договором №32Р від 24.05.2006, безпідставно не повернув останньому об`єкт оренди – нежилі приміщення першого поверху загальною площею 13 кв.м, які знаходяться за адресою: м. Одеса, вул. Садова, 21.
За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 05.01.2022 відкрито провадження у справі №916/4106/21.
28.01.2022 до суду першої інстанції надійшов зустрічний позов Приватного підприємства "Спартак" до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про стягнення 31540,70 грн.
Позовні вимоги за зустрічним позовом обґрунтовані тим, що у зв`язку з проведенням ремонтних та реставраційних робіт щодо аварійної будівлі за адресою: м. Одеса,              вул. Садова, 21 Приватне підприємство "Спартак" з травня місяця 2018 року не мало можливості користуватися орендованими на підставі договору №32Р від 24.05.2006 нежитловими приміщеннями, а тому, враховуючи загальний строк позовної давності, сплачені останнім на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради кошти орендної плати за останні 3 роки (з січня місяця 2019 року по січень місяць 2022 року) у загальній сумі 31540,70 грн мають бути повернуті орендарю.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 28.01.2022 прийнято вказану зустрічну позовну заяву Приватного підприємства "Спартак" та об`єднано останню в одне провадження з первісним позовом у справі №916/4106/21.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 23.06.2022 у справі №916/4106/21 (суддя Цісельський О.В.) у первісному позові відмовлено повністю; судові витрати за первісним позовом покладено на Департамент комунальної власності Одеської міської ради; зустрічний позов задоволено частково; стягнуто з Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на користь Приватного підприємства "Спартак" безпідставно отримані кошти в розмірі 6678,97 грн та судовий збір в розмірі 525,37 грн; у решті позовних вимог відмовлено.
Судове рішення в частині відмови у задоволенні первісного позову мотивоване відсутністю у матеріалах справи доказів, які б підтверджували перебування Приватного підприємства "Спартак" в нежилих приміщеннях першого поверху загальною площею       13 кв.м, розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Садова, 21, як на дату звернення Департаменту комунальної власності Одеської міської ради комунальної власності Одеської міської ради з позовом у даній справі, так і на час розгляду цієї справи судом. Задовольняючи частково зустрічний позов, місцевий господарський суд послався на те, що підстава, на якій Департаментом комунальної власності Одеської міської ради було набуто грошові кошти Приватного підприємства "Спартак", відпала 24.05.2021 у зв`язку з припиненням строку дії договору оренди №32/Р від 24.05.2006, що зумовлює наявність правових підстав для стягнення з відповідача за зустрічним позовом безпідставно набутих коштів у порядку статті 1212 Цивільного кодексу України за період з червня місяця        2021 року по січень місяць 2022 року в розмірі 6678,97 грн, у той час як грошові кошти в сумі 24861,73 грн, перераховані за період з січня місяця 2019 року по травень місяць      2021 року, були сплачені позивачем за зустрічним позовом в межах дії вищенаведеного договору, відтак підстави для їх стягнення з вказаного департаменту відсутні.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 23.06.2022 у справі №916/4106/21 в частині задоволення вимог зустрічного позову про стягнення 6678,97 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні зустрічного позову відмовити повністю.
Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник наголошує на тому, що місцевий господарський суд при ухваленні оскаржуваного рішення в частині задоволення зустрічного позову помилково застосував положення статті 1212 Цивільного кодексу України, якими регламентовано зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, оскільки Приватне підприємство "Спартак", не зважаючи на припинення між сторонами орендних відносин за договором №32Р від 24.05.2006, правомірно сплатило Департаменту комунальної власності Одеської міської ради 6678,97 грн орендної плати, нарахованої за період з червня місяця 2021 року по січень місяць 2022 року, саме на виконання вказаного договору, в якому сторони узгодили, що у випадку його припинення внаслідок спливу строку дії або дострокового розірвання орендар продовжує сплачувати орендну плату до дня підписання акту приймання-передачі об`єкта оренди.
У відзиві на апеляційну скаргу №8-09 від 19.09.2022 (вх.№1150/22/Д2 від 19.09.2022) Приватне підприємство "Спартак", посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, просить у повному обсязі відмовити у задоволенні апеляційної скарги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради та залишити оскаржуване рішення без змін. Зокрема, позивач за зустрічним позовом зазначає про те, що, з огляду на припинення між сторонами договірних орендних відносин, Приватне підприємство "Спартак" має право вимагати у Департаменту комунальної власності Одеської міської ради повернення сплачених на користь останнього коштів саме на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України, яка застосовується у разі набуття майна або його збереження за відсутності достатніх правових підстав. Водночас, за твердженням позивача за зустрічним позовом, починаючи з травня місяця 2018 року об`єкт оренди за договором №32Р від 24.05.2006 вибув з користування Приватного підприємства "Спартак" з незалежних від нього обставин без підписання будь-яких актів приймання-передачі, а подальше повернення нежитлових приміщень першого поверху загальною площею 13 кв.м за адресою: м. Одеса, вул. Садова, 21 було унеможливлене тим, що станом на момент закінчення вищенаведеного договору (24.05.2021) вказаного об`єкту оренди не існувало як окремо визначеного майна.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В. від 05.09.2022 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження та в подальшому ухвалою суду від 22.09.2022 призначено справу №916/4106/21 до розгляду на 26.10.2022 о 10:00.
У судовому засіданні 26.10.2022 представник Департаменту комунальної власності Одеської міської ради апеляційну скаргу підтримав; представник Приватного підприємства "Спартак" висловив заперечення проти її задоволення.
За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
З матеріалів справи вбачається, що територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради на праві комунальної власності належать нежилі приміщення першого поверху загальною площею 13 кв.м, розташовані за адресою: м. Одеса,               вул. Садова, 21, що підтверджується свідоцтвом про право власності серії ЯЯЯ №282016 від 24.03.2006, виданим Виконавчим комітетом Одеської міської ради.
29.03.2006 Комунальним підприємством "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості" за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради було проведено державну реєстрацію права комунальної власності на нежилі приміщення першого поверху за адресою: м. Одеса, вул. Садова, 21 (реєстраційний номер 14299218), про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №10233326 від 29.03.2006. Підставою виникнення права власності у вказаному витязі значиться вищенаведене свідоцтво про право власності серії                  ЯЯЯ №282016 від 24.03.2006, видане Виконавчим комітетом Одеської міської ради.
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №214967125 від 03.07.2020 за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради було проведено державну реєстрацію права комунальної власності на громадську будівлю пам`ятки архітектури та містобудування (будинок Руссова) загальною площею 5022 кв.м, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Садова, 21 (дата державної реєстрації: 03.07.2020; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2114630451101; номер запису про право власності: 37161301; розмір частки: 1/1).
16.05.2006 між Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради ("Орендодавець") та Приватним підприємством "Спартак" ("Орендар") укладено договір оренди нежитлового приміщення №32/Р, за умовами пунктів 1.1, 1.2 якого Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне користування нежитлове приміщення першого поверху загальною площею 13 кв.м, розташоване за адресою:             м. Одеса, вул. Садова, 21, на підставі розпорядження міського голови №449-01р від 16.05.2006 під розміщення магазину непродовольчих товарів. Строк дії договору оренди з 16.05.2006.
На виконання умов вищезазначеного договору 16.05.2006 між Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради та Громадською організацією "Інвалідів "Водолей" підписано акт приймання-передачі приміщення б/н, з якого вбачається, що Орендареві передано приміщення площею 13 кв.м, що розміщене за адресою: м. Одеса, вул. Садова, 21.
В подальшому 24.05.2006 між Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради ("Орендодавець") та Приватним підприємством "Спартак" ("Орендар") укладено договір найму (оренди) нежилого приміщення №32/Р (далі – договір №32/Р від 24.05.2006), який в цей же день посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. та зареєстровано в реєстрі за №2036.
За умовами пункту 1.1 договору №32/Р від 24.05.2006 Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне користування нежилі приміщення першого поверху загальною площею 13 кв.м, розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Садова, 21, що належать територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради на праві комунальної власності.
Згідно з пунктом 1.2 договору №32/Р від 24.05.2006 передача в оренду об`єкта, зазначеного у пункті 1.1 цього договору, здійснюється на підставі Цивільного та Господарського кодексів України, Закону України "Про оренду державного та комунального майна", розпорядження Одеського міського голови №449-01р від 16.05.2006 "Про передачу в оренду приміщення нежитлового фонду в Приморському районі за адресою: місто Одеса, вулиця Садова, 21".
Термін дії договору оренди – з 24.05.2006 до 24.05.2011 (пункти 1.3 договору №32/Р від 24.05.2006).
В силу пункту 2.1 договору №32/Р від 24.05.2006 орендна плата визначається на підставі статті 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та рішення сесії Одеської міської ради №4840-1V від 09.11.2005 "Про оренду комунального майна, що є власністю територіальної громади міста Одеси".
У пунктах 2.2, 2.3 договору №32/Р від 24.05.2006 сторони узгодили, що за орендоване приміщення Орендар зобов`язується сплачувати орендну плату відповідно до розрахунку, приведеного у додатку 1 до договору, що становить за перший після підписання договору оренди місяць 905,06 грн без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції, що друкується Мінстатом України. До орендної плати не входить плата за комунальні послуги, вартість експлуатаційних витрат та плата за користування земельною ділянкою.
Пунктами 2.4, 2.5 договору №32/Р від 24.05.2006 передбачено, що Орендар вносить орендну плату щомісячно до 15 числа поточного місяця незалежно від результатів його господарської діяльності. За повідомленнями Орендодавця розмір орендної плати змінюється у випадках зміни методики її розрахунку, цін і тарифів та в інших випадках, передбачених законодавчими актами України та рішеннями міської ради з дня їх вступу у законну силу.
Відповідно до пункту 3.1 договору №32/Р від 24.05.2006 Орендодавець має право проводити реконструкцію або капітальний ремонт будинку (споруди, приміщення).
Вказані у пункті 1.1 цього договору приміщення Орендодавцем передаються Орендарю виключно для використання під розміщення магазину непродовольчих товарів (пункт 4.1 договору №32/Р від 24.05.2006).
Згідно з пунктом 4.2 договору №32/Р від 24.05.2006 Орендар зобов`язаний, зокрема, своєчасно вносити орендну плату.
За умовами пункту 4.5 договору №32/Р від 24.05.2006 при проведенні Орендодавцем реконструкції чи капітального ремонту будинку, пов`язаних з тимчасовим звільненням орендованого приміщення, Орендар зобов`язаний його звільнити у 30-денний строк з дати надіслання повідомлення Орендодавця з урахування п`ятиденного терміну поштового пробігу. За період тимчасового звільнення приміщення Орендарем орендна плата Орендодавцем не стягується.
Пунктом 4.7 договору №32/Р від 24.05.2006 визначено, що після закінчення строку дії договору чи у випадку його дострокового розірвання Орендар зобов`язаний у 15-денний термін передати Орендодавцю приміщення за актом у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду та відшкодувати Орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об`єкта оренди.
У пункті 4.10 договору №32/Р від 24.05.2006 сторони узгодили, що у випадку припинення дії цього договору у зв`язку із закінченням строку чи достроковим розірванням договору Орендар сплачує орендну плату по день підписання акту приймання-передачі приміщення.
В силу пункту 7.1 договору №32/Р від 24.05.2006 питання, не врегульовані цим договором, вирішуються у відповідності з чинним законодавством.
Зміна або розірвання договору можуть мати місце за погодженням сторін. Зміни та доповнення, що вноситься до договору, розглядаються сторонами протягом 20 днів та нотаріально посвідчуються. Одностороння відмова від виконання умов договору та внесених змін не допускається (пункт 7.5 договору №32/Р від 24.05.2006).
Відповідно до пунктів 7.8, 7.9 договору №32/Р від 24.05.2006 реорганізація Орендодавця не є підставою для зміни умов або припинення дії цього договору. Дія договору оренди припиняється внаслідок: закінчення строку, на який його було укладено; продажу об`єкта оренди за участю Орендаря; загибелі об`єкта оренди; достроково за згодою сторін або за рішенням господарського суду; банкрутства або ліквідації орендаря; в інших випадках, передбачених чинним законодавством.
Згідно з пунктом 7.12 договору №32/Р від 24.05.2006 передача приміщення в оренду не спричиняє передачу Орендарю права власності на це приміщення. Власником орендованого приміщення залишається територіальна громада міста Одеси.
У матеріалах справи відсутній та сторонами до місцевого господарського суду не подано акту приймання-передачі об`єкта оренди за договором №32/Р від 24.05.2006, між тим, як встановлено судом апеляційної інстанції у судовому засіданні, яке відбулося 26.10.2022, факт отримання нежилих приміщень першого поверху загальною площею        13 кв.м, розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Садова, 21, у користування на виконання вищенаведеного договору відповідачем не заперечується.
Додатковим погодженням б/н від 24.02.2007 до договору №32/Р від 24.05.2006 на підставі постанови №1846 від 27.12.2006 "Про внесення змін до Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна" змінено розрахунок орендної плати з 01.01.2007.
У нотаріально посвідченому додатковому договорі №1 від 27.04.2007 до договору №32/Р від 24.05.2006 сторони узгодили зміну орендної плати за вказаним договором найму (оренди).
03.10.2011 між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради та Приватним підприємством "Спартак" укладено додаткове погодження до договору №32/Р від 24.05.2006, в якому сторони дійшли згоди щодо зміни назви Орендодавця з Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради на Департамент комунальної власності Одеської міської ради, продовження терміну дії вказаного договору оренди до 01.10.2012 та нового розрахунку орендної плати з 03.10.2011.
Додатковим договором №2 від 08.02.2013 до договору №32/Р від 24.05.2006 продовжено строк дії договору оренди до 08.02.2015 та змінено розмір орендної плати з 08.02.2013, а додатковим договором №3 від 20.12.2016 до договору №32/Р від 24.05.2006 пролонговано даний договір оренди до 20.12.2018, але не більш ніж до моменту реконструкції будівлі; змінено розмір орендної плати з 20.12.2016 і мету використання об`єкта оренди (під розміщення майстерні з надання побутових послуг населенню). 
Рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради №438 від 30.11.2017 "Про заходи щодо подальшого використання непридатного для проживання житлового будинку, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Садова, 21" вирішено взяти до відома висновок комісії з обстеження стану житлового будинку за вказаною адресою; встановити подальше використання зазначеного житлового будинку, непридатного для проживання, як будівлі громадського призначення з виключенням функції торговельного центру; призначити Управління капітального будівництва Одеської міської ради замовником із проектування і виконання ремонтно-реставраційних робіт із пристосуванням під громадську будівлю пам`ятки архітектури та містобудування (протиаварійні роботи та реставрація фасадів, реабілітація з пристосуванням під будівлю громадського призначення).
09.06.2020 фахівцем відділу інвентаризації та реєстрації Комунальної установи "Муніципальна служба комунальної власності Одеської міської ради" було проведено обстеження нежитлового приміщення першого поверху загальною площею 13 кв.м, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Садова, 21 (будинок Русова), за результатами якого складено відповідний акт б/н від 09.06.2020, в якому зафіксовано, що доступ до вказаного приміщення надано орендарем, при цьому зазначений об`єкт візуально вільний та не використовується, приміщення після реконструкції знаходиться в задовільному стані. Додатком до цього акту обстеження є матеріали фотофіксації.
В адресованій відповідачу за первісним позовом претензії №01-13/4603 від 10.12.2021, надісланій останньому 10.12.2021 засобами поштового зв`язку, Департамент комунальної власності Одеської міської ради, пославшись на припинення укладеного між сторонами договору №32/Р від 24.05.2006 у зв`язку зі спливом строку його дії, пропонував у місячний строк з дати отримання цієї претензії добровільно передати позивачу за первісним позовом нежилі приміщення першого поверху загальною площею 13 кв.м, розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Садова, 21.
У матеріалах справи також містяться копії договору про закупівлю підрядних робіт за державні кошти №33-18/П від 18.05.2018, укладеного між Управлінням капітального будівництва Одеської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю "Укрспецпроект", з додатками та додатковою угодою №9 від 22.11.2019 до нього; договору №6-20/О від 21.03.2020, укладеного між Управлінням капітального будівництва Одеської міської ради та Охоронно-детективним агентством "Легіон" у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю, з додатками; договору №4-21/О від 12.02.2021, укладеного між Управлінням капітального будівництва Одеської міської ради та Охоронно-детективним агентством "Легіон" у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю, з додатками, а також низка платіжних доручень та виписок по банківському рахунку Приватного підприємства "Спартак", які підтверджують щомісячну сплату відповідачем за первісним позовом орендної плати за договором №32/р від 24.05.2006 за період з січня місяця 2019 року по січень місяць 2022 року із зазначенням відповідного місяця оренди, за який перераховується плата, в графі "Призначення платежу".
Предметом спору у даній справі за первісним позовом є вимога про виселення Приватного підприємства "Спартак" з нежилих приміщень першого поверху загальною площею 13 кв.м, розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Садова, 21, на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, а за зустрічним позовом – про стягнення з Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на користь Приватного підприємства "Спартак" безпідставно отримані кошти у розмірі 31540,70 грн.
Відмовляючи у задоволенні первісного позову, місцевий господарський суд послався на відсутність у матеріалах справи доказів, які б підтверджували перебування Приватного підприємства "Спартак" в нежилих приміщеннях першого поверху загальною площею       13 кв.м, розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Садова, 21, як на дату звернення Департаменту комунальної власності Одеської міської ради комунальної власності Одеської міської ради з позовом у даній справі, так і на час розгляду цієї справи судом. Водночас, задовольняючи частково зустрічний позов, суд першої інстанції послався на те, що підстава, на якій Департаментом комунальної власності Одеської міської ради було набуто грошові кошти Приватного підприємства "Спартак", відпала 24.05.2021 у зв`язку з припиненням строку дії договору №32/Р від 24.05.2006, що зумовлює наявність правових підстав для стягнення з відповідача за зустрічним позовом безпідставно набутих коштів у порядку статті 1212 Цивільного кодексу України за період з червня місяця 2021 року по січень місяць 2022 року в розмірі 6678,97 грн, у той час як грошові кошти в сумі 24861,73 грн, перераховані за період з січня місяця 2019 року по травень місяць 2021 року, були сплачені позивачем за зустрічним позовом в межах дії вищенаведеного договору, відтак підстави для їх стягнення відсутні.
Враховуючи те, що апелянт оскаржує рішення місцевого господарського суду лише в частині задоволення вимог зустрічного позову про стягнення з Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на користь Приватного підприємства "Спартак" коштів у сумі 6678,97 грн, апеляційний перегляд рішення Господарського суду Одеської області від 23.06.2022 у справі №916/4106/21 в частині відмови у задоволенні первісного позову та відмови у задоволенні решти зустрічного позову Південно-західним апеляційним господарським судом не здійснюється, оскільки за умовами частини першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів не погоджується з висновком Господарського суду Одеської області щодо наявності правових підстав для задоволення зустрічного позову про стягнення  6678,97 грн з огляду на наступне.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист – це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Колегія суддів враховує, що у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.10.2019 у справі №910/6642/18 судом касаційної інстанції викладено висновок про стадійність захисту права, зокрема, вказано на те, що під час вирішення господарського спору суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорення відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.
Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.
Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).
В силу частин першої, четвертої статті 179 Господарського кодексу України    майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд  будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.
Відповідно до частини першої статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною сьомою статті 179 Господарського кодексу України унормовано, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).
Колегія суддів вбачає, що за своєю юридичною природою договір №32/Р від 24.05.2006 є договором найму (оренди) комунального майна.
Згідно з частиною першою статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.
В силу частини шостої статті 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Частиною першою статті 759 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
За умовами частин першої, п`ятої статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до частини третьої статті 285, частин першої та четвертої статті 286 Господарського кодексу України орендар зобов`язаний берегти орендоване майно відповідно до умов договору, запобігаючи його псуванню або пошкодженню, та своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату. Орендна плата – це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.
Правові, економічні та організаційні відносини, що виникають у зв`язку з орендою державного та комунального майна, врегульовано Законом України "Про оренду державного та комунального майна", за умовами якого орендар зобов`язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі незалежно від наслідків господарської діяльності; строки внесення орендної плати визначаються у договорі.
В силу частини першої статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 530 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк.
Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
Частиною першою статті 763 Цивільного кодексу України передбачено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.
Згідно з частиною другою статті 291 Господарського кодексу України договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.
Частиною четвертою статті 284 Господарського кодексу України унормовано, що строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.
Якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором (стаття 764 Цивільного кодексу України).
У частині другій статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №2269-XII від 10.04.1992, який був чинним станом на момент укладення між сторонами договору оренди, визначено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.
Системний аналіз вищевикладених приписів законодавства дозволяє зробити висновок, що для продовження дії договору оренди необхідна наявність таких юридичних фактів: продовження користування орендарем орендованим майном та відсутність своєчасного письмового повідомлення однієї зі сторін договору про припинення або зміну умов договору.
Правове регулювання процедури припинення орендних правовідносин спрямовано на досягнення справедливого балансу між правом орендодавця володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд і правом орендаря очікувати на стабільність та незмінність його майнового становища. У контексті наведених вище норм настання наслідків у вигляді припинення чи продовження договору є пов`язаним з дотриманням сторонами орендних правовідносин добросовісної та послідовної поведінки, обумовленої змістом укладеного договору, положеннями господарського законодавства, а також усталеними звичаями ділового обороту та документообігу.
Колегія суддів вбачає, що у пункті 1.3 договору №32/Р від 24.05.2006 визначено термін його дії – з 24.05.2006 до 24.05.2011, при цьому з метою пролонгації орендних правовідносин за вказаним договором між сторонами було підписано додаткове погодження б/н від 03.10.2011, а також додаткові договори №2 від 08.02.2013 та №3 від 20.12.2016.
Водночас в силу пункту 7.5 договору №32/Р від 24.05.2006 зміна або розірвання договору можуть мати місце за погодженням сторін. Зміни та доповнення, що вноситься до договору, розглядаються сторонами протягом 20 днів та нотаріально посвідчуються.
З огляду на викладене, беручи до уваги те, що вищенаведені додаткове погодження б/н від 03.10.2011 та додаткові договори №2 від 08.02.2013, №3 від 20.12.2016 щодо внесення змін до договору №32/Р від 24.05.2006 (зокрема, і в частині продовження строку його дії) всупереч вимогам пункту 7.5 останнього не були посвідчені нотаріально, апеляційний господарський суд вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для врахування вказаних угод при визначенні моменту припинення орендних правовідносин щодо спірного об`єкта нерухомого майна.
За таких обставин, враховуючи приписи частини четвертої статті 284 Господарського кодексу України, статті 764 Цивільного кодексу України та частини другої статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №2269-XII від 10.04.1992, якими регламентовано продовження дії договору оренди на той самий термін, на який він був укладений, Південно-західний апеляційний господарський суд зазначає, що, враховуючи відсутність письмових повідомлень сторін про припинення договору, укладений між сторонами договір №32/Р від 24.05.2006 було двічі пролонговано автоматично в порядку чинного на той час законодавства та на умовах цього договору (зокрема, на той самий строк), а саме: з 24.05.2011 по 24.05.2016 (тобто на 5 років) та в подальшому з 24.05.2016 по 24.05.2021 (знову на 5 років).
03.10.2019 Верховною Радою України було прийнято Закон України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ, у пункті 1 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" якого було передбачено, що цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію з 01.02.2020 (за виключенням окремих зазначених норм). 
Водночас згідно з пунктом 5 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 з дня введення в дію цього Закону було визнано таким, що втратив чинність, Закон України "Про оренду державного та комунального майна" №2269-XII від 10.04.1992.
Закон України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 опублікований в офіційному друкованому виданні "Голос України" 26.12.2019, набрав чинності 27.12.2019 і введений в дію з 01.02.2020, а відтак саме з цієї дати підлягають застосуванню його приписи (за винятком окремих норм, наведених у розділі "Прикінцеві та перехідні положення").
За загальним правилом, якщо прийнятим нормативним актом порівняно з попереднім змінюється правове регулювання відносин в тій чи іншій сфері, то нові норми застосовуються з дати набрання ними чинності, якщо інше не визначено в самому нормативному акті (частина перша статті 5 Цивільного кодексу України).
Відповідно до пункту 2 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 договори оренди державного або комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, продовжуються в порядку, передбаченому законодавством, яке діяло до дати набрання чинності цим Законом, до дати, яка наступить раніше: набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України чи рішенням представницького органу місцевого самоврядування (щодо договорів оренди комунального майна, розташованого в межах відповідної територіальної громади), передбаченим абзацом 5 частини другої статті 18 цього Закону, або 01.07.2020. Після настання однієї з дат, яка відповідно до цього пункту наступить раніше, але у будь-якому випадку не раніше дня введення в дію цього Закону, договори оренди продовжуються в порядку, визначеному цим Законом. Договори оренди державного та комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, зберігають свою чинність та продовжують діяти до моменту закінчення строку, на який вони були укладені.
Отже, порядок продовження договорів оренди державного та комунального майна, який діяв до 31.01.2020 та був передбачений Законом України "Про оренду державного та комунального майна" №2269-XII від 10.04.1992 (втратив чинність 31.01.2020), може бути застосовано до процедури продовження тих договорів, строк дії яких закінчився до 01.07.2020 включно, а щодо інших договорів оренди державного та комунального майна (строк дії яких закінчився після 01.07.2020) в силу вимог абзацу 3 пункту 2 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 має застосовуватися порядок продовження, визначений цим Законом.
Саме такий сталий правовий висновок Верховного Суду викладено в постановах від 19.07.2022 у справі №924/852/21 та від 09.11.2021 у справі №908/2637/20.
Враховуючи викладене, беручи до уваги те, що, як зазначалося вище, строк дії укладеного між сторонами договору №32/Р від 24.05.2006 було продовжено до 24.05.2021, тобто останній не закінчився 01.07.2020, правовідносини щодо його подальшої    пролонгації регламентовані Законом України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019.
Згідно з частиною першою статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 продовження договорів оренди здійснюється за результатами проведення аукціону, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Без проведення аукціону можуть бути продовжені договори, які: укладені та продовжуються вперше, за умови, якщо строк оренди за такими договорами становить п`ять років або менше; укладені без проведення аукціону з установами, організаціями, передбаченими частиною першою статті 15 цього Закону; укладені без проведення аукціону з підприємствами, установами, організаціями, передбаченими частиною другою статті 15 цього Закону відповідно до вимог статті 15 цього Закону, крім випадків, передбачених абзацами одинадцятим та дванадцятим частини другої статті 15 цього Закону; укладені з підприємствами, установами, організаціями, що надають соціально важливі послуги населенню, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, додатковий перелік яких може бути визначений представницькими органами місцевого самоврядування згідно із законодавством (частина друга статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019).
В силу частини третьої статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 договори оренди можуть бути продовжені на той самий строк, на який вони були укладені, на підставі заяви орендаря про продовження договору, поданої орендодавцю не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди.
За умовами абзацу 2 частини четвертої, частини п`ятої статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 рішення про продовження договору оренди комунального майна, передбаченого частиною другою цієї статті, та рішення про відмову у продовженні договору оренди комунального майна приймаються орендодавцем або представницьким органом місцевого самоврядування чи визначеними ним органами у випадках, встановлених рішенням представницького органу місцевого самоврядування. Граничний строк прийняття рішень, передбачених  частиною четвертою цієї статті, за умови їх прийняття орендодавцем, становить 30 календарних днів з дати отримання заяви і документів від орендаря. Граничний строк прийняття рішень, передбачених частиною четвертою цієї статті, за умови їх прийняття або погодження представницьким органом самоврядування чи визначеними ним органами, становить 60 календарних днів з дати отримання заяви і документів від орендаря.
Частиною сьомою статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 передбачено, що договори, що продовжуються відповідно до частини другої цієї статті, продовжуються на тих самих умовах, на яких були укладені договори оренди, що продовжуються, з урахуванням вимог цього Закону та Порядку передачі майна в оренду. Орендна плата за договором, який може бути продовжений відповідно до частини другої цієї статті, встановлюється одним із таких способів: на рівні останньої місячної орендної плати, встановленої договором, що продовжується, якщо такий договір було укладено на аукціоні або конкурсі; на підставі застосування чинної на момент продовження договору орендної ставки до ринкової вартості об`єкта оренди, оцінка якого має бути здійснена на замовлення орендаря в порядку, визначеному цим Законом та Методикою розрахунку орендної плати, крім випадків, коли розмір такої орендної плати є нижчим за розмір орендної плати договору, що продовжується. У такому разі орендна плата встановлюється на рівні останньої місячної орендної плати, встановленої договором, що продовжується.
У частині восьмій статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 визначено, що орендар, який звертається із заявою про продовження договору оренди відповідно до абзацу четвертого частини сьомої цієї статті, зобов`язаний разом із такою заявою надати орендодавцю звіт про оцінку майна та рецензію на цей звіт. Порядком передачі майна в оренду (для державного майна) або рішенням представницького органу місцевого самоврядування (для комунального майна) на орендаря може бути покладений обов`язок подачі додаткових документів разом із заявою про продовження договору оренди, що продовжується відповідно до частини другої цієї статті.
З огляду на викладене, беручи до уваги те, що відповідач за первісним позовом не належить до визначеного законом кола суб`єктів, які мають право на отримання в оренду комунального майна без проведення аукціону, а договір №32/Р від 24.05.2006 пролонгується не вперше, колегія суддів зазначає, що наступна пролонгація останнього, тобто після 24.05.2021 (останній день дії вказаного договору з урахуванням двох минулих пролонгацій) повинна була здійснюватися відповідно до положень частини першої статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 за результатами аукціону, при цьому докази звернення Приватного підприємства "Спартак" до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради щодо продовження договору №32/Р від 24.05.2006 у матеріалах справи відсутні.
Таким чином, як обґрунтовано зазначив в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції, договір №32/Р від 24.05.2006 припинився 24.05.2021 у зв`язку зі спливом строку, на який він був укладений (з урахуванням минулих пролонгацій).
З наявних у матеріалах справи платіжних доручень та виписок по банківському рахунку Приватного підприємства "Спартак" вбачається, що після припинення договору №32/Р від 24.05.2006 відповідач за первісним позовом сплатив на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради кошти орендної плати за вищенаведеним договором за період з червня місяця 2021 року по січень місяць 2022 року (зокрема, з зазначенням відповідного місяця оренди, за який перераховується плата, в графі "Призначення платежу") у загальній сумі 6678,97 грн.
Задовольняючи зустрічний позов в частині вимог про стягнення з Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на користь Приватного підприємства "Спартак" 6678,97 грн, Господарський суд Одеської області, посилаючись на приписи статті 1212 Цивільного кодексу України, дійшов висновку про те, що підстава, на якій позивачем за первісним позовом було отримано вказану суму грошових коштів, відпала 24.05.2021 внаслідок припинення строку дії договору №32/Р від 24.05.2006, у зв`язку з чим вказані кошти були набуті останнім безпідставно.
Відповідно до частин першої, другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Згідно з частиною першою статті 177 Цивільного кодексу України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.
Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, у тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи – набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї – якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі – потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.05.2019 у справі №917/803/18.
У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, була відсутня взагалі або ж коли набуття відбулось у зв`язку з договором, але не на виконання договірних умов.
Згідно з пунктом 4.10 договору №32/Р від 24.05.2006 у випадку припинення дії цього договору у зв`язку із закінченням строку чи достроковим розірванням договору Орендар сплачує орендну плату по день підписання акту приймання-передачі приміщення.
Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).
Колегія суддів наголошує на тому, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.
Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що у матеріалах справи відсутні та сторонами до місцевого господарського суду не подано жодного належного у розумінні приписів статті 76 Господарського процесуального кодексу України доказу на підтвердження підписання між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради та Приватним підприємством "Спартак" акту приймання-передачі майна за договором №32/Р від 24.05.2006, на підставі якого об`єкт оренди було б повернуто орендодавцю, більше того, факт непідписання такого акту підтверджується самим відповідачем за первісним позовом, зокрема, у відзиві на апеляційну скаргу.
За таких обставин, з огляду на непідписання між сторонами акту приймання-передачі майна за договором №32/Р від 24.05.2006, яким було б оформлено факт повернення орендодавцю об`єкта оренди, а також беручи до уваги узгоджені сторонами умови пункту 4.10 зазначеного договору, яким передбачено сплату орендних платежів після припинення цього договору за весь час до підписання відповідного акту приймання-передачі приміщення, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що орендна плата за вищенаведеним договором за період з червня місяця 2021 року по січень місяць 2022 року у загальній сумі 6678,97 грн була отримана позивачем за первісним позовом на належній правовій підставі, яка не відпала, що виключає можливість застосування правового механізму, передбаченого статтею 1212 Цивільного кодексу України, та, як наслідок, зумовлює наявність правових підстав для відмови у задоволенні зустрічного позову про стягнення з Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на користь Приватного підприємства "Спартак" коштів у сумі 6678,97 грн.
Щодо тверджень Приватного підприємства "Спартак" про звільнення останнього від сплати орендних платежів колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з частиною шостою статті 762 Цивільного кодексу України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.
Вказана норма не містить вичерпного переліку обставин, які унеможливлюють використання орендарем майна, підстав виникнення таких обставин та засобів їх підтвердження, а тому підставою для застосування цієї норми є встановлення факту неможливості використання орендарем майна з незалежних від нього причин на загальних підставах, визначених процесуальним законодавством.
Саме такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладено в постанові від 08.05.2018 у справі №910/7495/16.
Отже, для застосування частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України та звільнення наймача від плати за користування орендованим майном визначальною умовою такого звільнення є наявність обставин, за які орендар не відповідає, тобто позивач повинен довести обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане наймачем, і він не відповідає за ці обставини.
Підставою звільнення від зобов`язання сплачувати орендну плату ця норма визначає об`єктивну неможливість використовувати передане в оренду майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає.
Водночас обставини, зазначені у нормі частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України, повністю не охоплюються поняттям форс-мажорних обставин, адже на відміну від останніх, ознаками яких є їх об`єктивна та абсолютна дія, а також непередбачуваність, перші можуть бути спричинені, зокрема, й безпосередньо вольовою дією орендодавця, тобто обставини згідно з частиною шостою статті 762 Цивільного кодексу України можуть включати обставини непереборної сили та випадку, втім не обмежуються ними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2018 у справі №910/7495/16).
При оцінці таких обставин презюмується незмінність умов господарювання (користування майном) чи стану об`єкта оренди, а орендар повинен подати докази наявності тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, а також довести, що ці обставини виникли з незалежних від нього причин, зокрема, внаслідок зміни кон`юнктури на ринку товарів, робіт, послуг, з вини орендодавця, через дію непереборної сили чи у зв`язку з природними властивостями майна, що є об`єктом оренди тощо. Якщо у погіршенні цього майна або у створенні гірших умов користування ним винні обидві сторони за договором, розмір орендної плати також може бути зменшений, але лише у частині, яка відповідає вині орендодавця у зменшенні можливості користуватися майном.
Якщо орендар з незалежних від нього обставин протягом певного часу був повністю позбавлений можливості користуватися орендованим майном, то на підставі цієї ж норми Закону він вправі порушувати питання і про повне звільнення його від внесення орендної плати. Такими обставинами можуть бути, зокрема, здійснення капітального ремонту (якщо його повинен робити  орендодавець), прострочення орендодавцем надання майна орендареві, наявність у майні недоліків, які виключали його використання за призначенням тощо. У разі коли за відповідний період часу, протягом якого орендоване майно не використовувалось, орендну плату було внесено, орендар вправі вимагати її повернення.
Аналогічна правова позиція щодо застосування приписів частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 11.07.2018 у справі №905/1510/17 та від 05.07.2018 у справі №910/16005/17.
Звільнення від сплати орендної плати є істотним втручанням у правовідносини сторін договору, а тому може застосовуватись за виключних обставин, наприклад, відсутності доступу до найманого приміщення, неможливості орендаря перебування в ньому та зберігання речей тощо.
На підтвердження обставини неможливості користування орендованим майном Приватне підприємство "Спартак" посилається на проведення протиаварійних та реставраційних робіт у будинку №21 по вулиці Садовій у місті Одеса, в якому розташований об`єкт оренди, та відсутність доступу до орендованих приміщень.
Між тим, апеляційний господарський суд зауважує на тому, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що після прийняття Виконавчим комітетом Одеської міської ради рішення №438 від 30.11.2017, яким, зокрема, передбачено проведення ремонтно-реставраційних робіт із пристосуванням під громадську будівлю пам`ятки архітектури та містобудування за адресою: м. Одеса, вул. Садова, 21 (протиаварійні роботи та реставрація фасадів, реабілітація з пристосуванням під будівлю громадського призначення), а ніяк не заборона на подальше використання цієї будівлі, позивач за первісним позовом звертався до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради з повідомленнями про неможливість використання орендованих на підставі договору №32/Р від 24.05.2006 приміщень або з пропозиціями щодо зміни умов вказаного договору в частині розміру орендної плати чи розірвання цього договору з наведених підстав. Натомість Приватне підприємство "Спартак" продовжувало сплачувати орендні платежі за вказаним договором за весь час, протягом якого нібито не могло користуватися об`єктом оренди, що свідчить про згоду позивача за зустрічним позовом з умовами вищенаведеного договору оренди та відсутність у нього пропозицій, передбачених умовами пунктом 4.5 даного договору, щодо звільнення його від сплати орендної плати за період тимчасового звільнення орендованих приміщень.
Водночас пунктом 3.1 договору №32/Р від 24.05.2006 передбачено право орендодавця проводити реконструкцію або капітальний ремонт будинку (споруди, приміщення).
Згідно з пунктом 4.5 договору №32/Р від 24.05.2006 при проведенні орендодавцем реконструкції чи капітального ремонту будинку, пов`язаних з тимчасовим звільненням орендованого приміщення, орендар зобов`язаний його звільнити у 30-денний строк з дати надіслання повідомлення орендодавця з урахування п`ятиденного терміну поштового пробігу.
Доказів надіслання орендодавцем відповідного повідомлення, як і доказів звільнення орендованого приміщення у зв`язку з проведенням реконструкції, матеріали справи не містять.
Надані позивачем за зустрічним позовом до суду першої інстанції копії укладеного між Управлінням капітального будівництва Одеської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю "Укрспецпроект" договору про закупівлю підрядних робіт за державні кошти №33-18/П від 18.05.2018 (з додатками та додатковою угодою №9 від 22.11.2019 до нього), а також укладених між Управлінням капітального будівництва Одеської міської ради та Охоронно-детективним агентством "Легіон" у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю договорів №6-20/О від 21.03.2020 та №4-21/О від 12.02.2021 жодним чином не підтверджують факт неможливості користування Приватним підприємством "Спартак" нежилими приміщеннями першого поверху загальною площею  13 кв.м, розташованими за адресою: м. Одеса, вул. Садова, 21, або факт відсутності у орендаря доступу до цього об`єкта нерухомого майна. Жодного акту про не допуск Охоронно-детективним агентством "Легіон" у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю працівників орендаря в орендоване приміщення або неможливість його використання позивачем за зустрічним позовом останнім до суду не надано.
Крім того, з наявного у матеріалах справи акту обстеження нежитлового приміщення першого поверху загальною площею 13 кв.м, розташованого за адресою: м. Одеса,           вул. Садова, 21 (будинок Русова), складеного 09.06.2020 фахівцем відділу інвентаризації та реєстрації Комунальної установи "Муніципальна служба комунальної власності Одеської міської ради", вбачається, що доступ до об`єкту оренди особі, які проводила вказаний огляд, було надано саме орендарем, чим спростовуються твердження позивача за зустрічним позовом про те, що останній не міг потрапити до орендованого за договором №32/Р від 24.05.2006 майна. При цьому жодних доводів стосовно недостовірності відомостей, внесених до вищенаведеного акту обстеження, зокрема, і в частині надання доступу до нього самим Приватним підприємством "Спартак", позивачем за зустрічним позовом наведено не було.
Враховуючи вищевикладене, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність позивачем за зустрічним позовом факту неможливості використання ним у період з червня місяця 2021 року по січень місяць      2022 року об`єкту оренди за договором №32/Р від 24.05.2006, у тому числі внаслідок відсутності доступу до орендованого майна, а самі лише посилання останнього на проведення протиаварійних та реставраційних робіт у будівлі, в якій розташовані спірні нежитлові приміщення, не свідчать про наявність правових підстав для звільнення Приватного підприємства "Спартак" від сплати орендних платежів за вказаним договором.
За умовами статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі. 
Рішення Господарського суду Одеської області від 23.06.2022 у справі №916/4106/21 не відповідає вказаним вище вимогам у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з одночасним ухваленням нового рішення про відмову в частині задоволення зустрічного позову про стягнення з Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на користь Приватного підприємства "Спартак" коштів у сумі 6678,97 грн та судового збору у розмірі 525,37 грн з одночасним ухваленням нового рішення про відмову у задоволення зустрічного позову в цій частині та покладення витрат зі сплати судового збору за подання зустрічного позову на Приватне підприємство "Спартак".
Відповідно до частини першої статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги також покладаються на Приватне підприємство "Спартак".
Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради задовольнити.
Рішення Господарського суду Одеської області від 23.06.2022 у справі №916/4106/21 в частині задоволення зустрічного позову про стягнення з Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на користь Приватного підприємства "Спартак" коштів у сумі 6678,97 грн та судового збору у розмірі 525,37 грн скасувати.
У задоволення зустрічного позову Приватного підприємства "Спартак" до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради в цій частині відмовити.
Витрати зі сплати судового збору за подання зустрічного позову та за подання апеляційної скарги покласти на Приватне підприємство "Спартак".
Стягнути з Приватного підприємства "Спартак" на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради 3721,50 грн витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідний наказ з зазначенням всіх необхідних реквізитів.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 31.10.2022.

Головуючий суддя                                                                      С.В. Таран

Суддя                                                                                          Л.В. Поліщук

Суддя                                                                                          К.В. Богатир