ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6189/22 Справа № 185/11015/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Шаповалова І.С. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2022 року                        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

                головуючого- судді Демченко Е.Л. 
                суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О. 

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 липня 2022 року по справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - 

в с т а н о в и л а:

       У грудні 2021 року акціонерне товариство комерційний банк “ПриватБанк” (далі – АТ КБ “ПриватБанк”) звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи тим, що 28 березня 2008 року між банком та відповідачем було укладено кредитний договір №DN81AR100130092, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 98 335 грн. на термін до 27 березня 2015 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитним коштами в строки та в порядку встановленим кредитним договором. 
       Вказували, що у зв`язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань, виникла заборгованість перед банком, яка за рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 квітня 2015 року у справі №185/9440/14-ц була стягнута на користь банку шляхом звернення стягнення на предмет застави, а саме автомобіль марки CHEVROLET AVEO, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який був предметом застави спірного договору, шляхом продажу вказаного автомобіля АТ КБ «Приватбанк» з укладанням від його імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем.
       Посилаючись на те, що ухвалення рішення не припиняє договірних правовідносин, зважаючи на те, що договір діє до повного виконання сторонами зобов`язання та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання, враховуючи, що заборгованість за кредитом не погашена, просило суд першої інстанції ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по інфляційним втратам та трьох відсотках річних в порядку ст.625 ЦК України за період з 11 лютого 2012 року по 03 грудня 2021 року за кредитним договором DN81AR100130092 від 28 березня 2008 року в розмірі 184 216,05 грн. 
       Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 липня 2022 року в задоволенні позову АТ КБ “ПриватБанк” відмовлено. 
       В апеляційній скарзі АТ КБ “ПриватБанк”, посилаючись на грубе порушення судом першої інстанції норм цивільного права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов банку задовольнити. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно в обґрунтування рішення послався на факт наявності між сторонами натурального зобов`язання, оскільки останнє є зобов`язанням. Вимога за яким не може бути захищена в судовому порядку. В той час як в матеріалах справи наявне рішення яким в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернено стягнення на предмет застави, отже відповідна вимога була захищена в судовому порядку, таким чином зобов`язання між сторонами не є натуральним. Крім того, звертав, що відповідне зобов`язання не може вважатися натуральним, зважаючи на те, що заборгованість за кредитом була визначена в грошовій сумі та складала 148 128,10 грн., а звернення стягнення на предмет застави лише обраний кредитором спосіб захисту свого порушеного права. Посилався на відповідні позиції Верховного Суду щодо порядку обчислення строку позовної давності.
       Правом на надання відзиву на апеляційну скаргу АТ КБ “ПриватБанк” відповідач по справі не скористався. 
       Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
       Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
       Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).
       Зважаючи на те, що ціна позову у даній справі становить 184 216,05 грн. та не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна справа підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні в частині обґрунтування підстав відмови в задоволенні позову.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом першої інстанції встановлено, що 28 березня 2008 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитно-заставний договір №DN81AR100130092, відповідно до якого останній отримав кредит в розмірі 70 993 грн. із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9,6 % на рік на суму залишку заборгованості та кінцевим терміном повернення 27 березня 2015 року. Погашення заборгованості здійснюється щомісячними платежами в період з 24 по 28 число кожного місяця. У заставу передано автомобіль марки CHEVROLET AVEO, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить відповідачу (а.с.14-24).
       Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 квітня 2015 року у справі №185/9440/14-ц звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль марки CHEVROLET AVEO, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який на праві власності належить ОСОБА_1 шляхом продажу вказаного автомобіля АТ КБ «Приватбанк» з укладанням від його імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАЇ України, а також наданням АТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, в рахунок погашення заборгованості станом на 09 лютого 2012 року в розмірі 148 128,10 грн. за кредитним договором №DN81AR100130092 від 28 березня 2008 року (а.с.5-7).
       Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2017 року поновлено АТ КБ “ПриватБанк” строк пред`явлення до виконання виконавчого листа про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, а саме встановлено один рік для пред`явлення листа до виконання з моменту набрання ухвали законної сили.
       Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2019 року відмовлено у задоволенні заяви банку про повторне поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання (а.с.64).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ “ПриватБанк”, суд першої інстанції виходив із того, що підстави для нарахування позивачем відповідачу 3% річних та інфляційних втрат за невиконання негрошового зобов`язання за період з 01 квітня 2015 по 03 грудня 2021 відсутні, оскільки зобов`язання не є грошовим. В той же час підстави для нарахування 3% річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання за період з 11 лютого 2012 року по 01 квітня 2015 року хоча і наявні, в той же час, не можуть бути стягнуті внаслідок заявлення клопотання про застосування строку позовної давності. Однак представник відповідача у відзиві просив про застосування наслідків пропуску строків позовної давності. В той час, як період нарахування позивачем з 11 лютого 2012 року по 01 квітня 2015 року відповідачу 3% річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання виходить за межі загальної строку позовної давності, оскільки позивач звернувся до суду 11 грудня 2021, тобто після спливу 6 років.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, в той же час, не погоджується із підставами такої відмови, у зв`язку з наступним. 
       Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
       Відповідно до положень статей 525-526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.
       Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
       Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
       За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
       Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 6 березня 2019 року у справі №757/44680/15-ц (провадження №61-32171сво18) дійшла висновку, що системне тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України у їх взаємозв`язку дає підстави для висновку, що натуральним є зобов`язання, вимога в якому хоча і існує, проте не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном.         Положення статті 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат як спеціальної міри відповідальності за порушення грошового зобов`язання може бути застосовано до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, отже кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на захист в судовому (примусовому) порядку вимоги про нарахування 3% річних та інфляційних втрат.
       У справі №757/44680/15-ц, яка переглядалась Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, судами попередніх інстанцій встановлені обставини щодо спливу позовної давності за вимогами кредитора про стягнення заборгованості за кредитом та процентами за його користування і судовим рішенням, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову про їх стягнення, тому колегія суддів касаційного суду вважала вказане зобов`язання натуральним і дійшла висновку про відсутність у кредитора права нараховувати суми, визначені статтею 625 ЦК України.
       Звертаючись до суду із дійсною апеляційною скаргою, апелянт посилається на відсутність підстав вважати зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором №DN81AR100130092 від 28 березня 2008 року натуральним зобов`язанням, оскільки рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 квітня 2015 року у справі №185/9440/14-ц було стягнута на користь банку шляхом звернення стягнення на предмет застави, а саме автомобіль марки CHEVROLET AVEO, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який був предметом застави спірного договору, шляхом продажу вказаного автомобіля АТ КБ «Приватбанк» з укладанням від його імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, тобто вже захищена у судовому (примусовому) порядку.
       Колегія суддів погоджується з такими доводами апеляційної скарги та зазначає, що факт пропуску строку для пред`явлення виконавчих листів у справі № 759/15639/13-ц до виконання, не може бути підставою для визнання виниклого між сторонами зобов`язання натуральним та у зв`язку з цим відсутність підстав для нарахування відсотків в порядку статті 625 ЦК України.
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року №916/190/18 (провадження № 12-302гс18) зазначено, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює самої природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.
       Таким чином, колегія суддів доходить висновку про помилковість висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення заборгованості по інфляційним втратам та трьох відсотках річних в порядку ст.625 ЦК України за період з 11 лютого 2012 року по 03 грудня 2021 року за кредитним договором DN81AR100130092 від 28 березня 2008 року в розмірі 184 216,05 грн. 
       Аналогічна правова позиція була викладена в постанові Верховного Суду   від 28 вересня 2021 року по справі № 759/4755/19.
       Крім того, колегія суддів зауважує, що Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зазначав про втрату позиції Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі №757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) актуальності.
       В той же час, колегія суддів зауважує, що помилковість мотивів з яких виходив суд, відмовляючи у задоволенні позову, не нівелює факту правильності самого результату розгляду справи, відповідно до якого суд дійшов висновку про безпідставність позову банку та відмовив у задоволенні відповідних вимог.
       Так, колегія суддів зауважує, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (№14-154цс18) зазначала, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, що у свою чергу свідчить про зміну строку дії договору.
В той же час, статтею 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, якщо за рішенням про стягнення кредитної заборгованості чи звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.
Як вбачається з матеріалів цивільної справи, внаслідок невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором №DN81AR100130092 від 28 березня 2008 року, банк реалізував своє право на звернення до суду за захистом своїх прав із вимогами про стягнення на власну користь заборгованості за кредитом, обравши способом такого стягнення — звернення стягнення на предмет застави, що є беззаперечним правом позивача у разі забезпечення зобов`язання заставою.
Зважаючи на обґрунтованість таких вимог банку, апеляційним судом Дніпропетровської області було 01 квітня 2015 року було ухвалено рішення, яким звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль марки “CHEVROLET AVEO”, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який на праві власності належить ОСОБА_1 шляхом продажу вказаного автомобіля АТ КБ «Приватбанк» з укладанням від його імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАЇ України, а також наданням АТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, в рахунок погашення заборгованості станом на 09 лютого 2012 року в розмірі 148 128,10 грн. за кредитним договором №DN81AR100130092 від 28 березня 2008 року.
Отже, з моменту набрання судового рішення законної сили банк набув право на примусове звернення стягнення на заставне майно відповідача, а саме автомобіль марки “CHEVROLET AVEO”, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Таким чином, з травня 2015 року банк мав повне право на отримання відповідної заборгованості за рахунок реалізації заставного автомобіля, в той же час відповідні дії з метою отримання заборгованості не здійснив, у зв`язку з чим звернувся до суду із заявою про поновлення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа про звернення стягнення на предмет застави, яке було задоволено ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2017 року та встановлено термін в один рік для його пред`явлення.
В той же час, банк знову будь-яких дій з метою стягнення заборгованості шляхом примусового звернення стягнення на майно не вчинив у зв`язку з чим повторно звернувся до суду першої інстанції із аналогічним клопотання продовжити строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання, в задоволенні якого ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2019 року йому було відмовлено.
При цьому, наразі, звертаючись до суду із дійсним позовом про стягнення нарахувань в порядку статті 625 ЦК України, позивач зазначає про невиконання боржником свого зобов`язання та нараховує відповідні відсотки річних та інфляційні впродовж усього часу заборгованості на всю суму заборгованості по кредиту, що призводить до порушення прав боржника та безпідставного збагачення банку, зважаючи на те, що така поведінка банку свідчить саме про умисне не вчинення ним будь-яких процесуальних дій з метою виконання відповідного судового рішення.
Колегія суддів звертає увагу, що обираючи такий спосіб захисту, а саме реалізуючи своє право на отримання заборгованості шляхом звернення стягнення на заставне майно, боржник самостійно позбавлений його виконати, оскільки таке виконання може бути виключно примусовим, отже можливе після пред`явлення відповідного листа до виконання, що встановлено статтею 20 Закону України “Про заставу”, відповідно до якої реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем, приватним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором. 
В той же час, усвідомлюючи, що наразі місцевим судом було відмовлено у поновленні строку на пред`явлення виконавчого документа до виконання, отже, банк фактично позбавлений можливості стягнути на власну користь саму заборгованість, визначену судовим рішенням, звертається до суду із дійсним позовом про стягнення нарахувань на підставі вимог статті 625 ЦК України, таким чином, за процесуальної неможливості стягнути саме тіло заборгованості, отримає кошти, що навіть перевищують саму суму заборгованості наявної у позичальника перед банком за рішенням апеляційного суду.
Колегія суддів зауважує, що відповідна поведінка банку свідчить про прагнення банку неправомірно збагачуватися за рахунок боржника кожні три роки, враховуючи неможливість останнього добровільно виконати таке рішення та розрахуватися з банком.
       Таким чином, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду та задоволення позову банку, в той же час, враховуючи, що судом першої інстанції було невірно застосовано норми матеріального права, а також позиція Верховного Суду, яка не підлягала застосуванню до спірних правовідносин, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для зміни рішення суду першої інстанції в частині обґрунтування підстав відмови у задоволенні позову Ат КБ “ПриватБанк”.
       Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

       п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” задовольнити частково.

       Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 липня 2022 року змінити в частині обґрунтування підстав відмови у задоволенні позову.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів. 

       Повний текст постанови складено 10 жовтня 2022 року.

               Головуючий:                                         Демченко Е.Л.

        Судді:                                                 Куценко Т.Р. 

Макаров М.О.