Справа № 346/447/22 
Провадження № 22-ц/4808/945/22 
Головуючий у 1 інстанції Яремин М. П. 
Суддя-доповідач Пнівчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 жовтня 2022 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
               головуючої                        Пнівчук О.В.
               суддів:                        Бойчука І.В., Девляшевського В.А.
з участю секретаря                Максимів Ю.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 31 травня 2022 року, в складі судді Яремин М.П., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на заставне майно,
в с т а н о в и в:
У січні 2022 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на заставне майно. 
Свої вимоги обґрунтовував тим, що 01.04.2020 року між ним, відповідачем та ОСОБА_3 , від імені якого діяла представник, укладено договір позики-застави, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 10 000 доларів США на строк до 01.08.2021 року, в забезпечення повернення яких у строк ОСОБА_3 в особі представника, передав в заставу належний йому транспортний засіб марки «Renault Trafic», державний номерний знак « НОМЕР_1 ». Однак, відповідач ОСОБА_1 свої зобов`язання з повернення грошових коштів своєчасно не виконав, внаслідок чого станом на 11.08.2021 року виникла заборгованість в розмірі 10 000 доларів США, яку рішенням Коломийського міськрайонного суду від 19.11.2021 року стягнуто з ОСОБА_1 .
Станом на 26.01.2022 року відповідач ОСОБА_1 своїх зобов`язань з повернення позики не виконав, тому позивач просив в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за договором позики-застави від 01.04.2020 року звернути стягнення на предмет застави – транспортний засіб марки «Renault Trafic», номерний знак « НОМЕР_1 », номер шасі № НОМЕР_2 , шляхом продажу предмету застави будь-яким способом третій особі – покупцю з наданням ОСОБА_1 права зняття з реєстраційного обліку в органах та установах МВС України.
Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 31 травня 2022 року відмовлено у задоволенні позову  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на заставне майно.
       Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, вважає рішення суду таким, що не відповідає вимогам законності та обґрунтованості.
       Зазначає, що відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вказав, що позивач не дотримався вимог Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Зокрема, стороною позивача не надано доказів письмового повідомлення боржника про необхідність усунення порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, як і не надано доказів виконання свого імперативного обов`язку до початку процедури звернення стягнення зареєструвати у відповідному державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. 
Однак такі висновки суду, на думку апелянта, є помилковими.
Зазначив, що 01.04.2020 року між позивачем ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , від імені якого діяла представник, укладено договір позики-застави, відповідно до умов якого позивач передав ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 10 000 доларів США на строк до 01.08.2021 року, в забезпечення повернення яких у строк ОСОБА_3 в особі представника, передав в заставу належний йому транспортний засіб марки «Renault Trafic. 
Станом на 26.01.2021 року ОСОБА_1 своїх зобов`язань по поверненню позики в розмірі 10000 дол США не виконав, у зв`язку з чим у позикодавця виникло право на стягнення всієї суми позики шляхом звернення стягнення на заставне майно.
Апелянт зазначив, що посилання суду на той факт, що право застави не було зареєстроване у відповідному державному реєстрі обтяжень рухомого майна, не можна вважати правильним, оскільки законом не передбачений обов`язок такої реєстрації.
Крім того, це не позбавляє позивача, як заставодержателя реалізувати свої права за договором позики-застави шляхом звернення стягнення на предмет застави.
Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Правом на подачу відзиву сторони не скористались.
У судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_4 підтримав доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.
       Представник позивача ОСОБА_2 – ОСОБА_5 доводи апеляційної скарги визнав. 
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, що відповідно до положень ч. ст.. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у його відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.
Постановляючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивач не дотримався вимог Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», оскільки ним не надано доказів письмового повідомлення боржника про необхідність усунення порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання та не надано доказів виконання свого імперативного обов`язку до початку процедури звернення стягнення зареєструвати у відповідному державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Відсутність витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, відсутність доказів реєстрації в державному реєстрі до подання позову відомостей про звернення стягнення на предмет застави унеможливлює задоволення позову про звернення стягнення на заставне майно. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження виникнення перешкод для заставодержателя у реалізації позасудового способу звернення стягнення на предмет застави на підставі договору позики-застави від 01.04.2020 року.
З таким висновком суду колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що згідно довіреності від 19.06.2017 року, ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_6 та ОСОБА_1 продати або здати в найм (оренду) чи позичку належний йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу « НОМЕР_3 » автомобіль марки «Renault Trafic» 2013 року випуску, номер шасі (кузова, рами) № НОМЕР_2 , реєстраційний номер « НОМЕР_1 ». Вказана довіреність видана строком на три роки з дією до 19.06.2020 року включно ( а.с. 56 ).
01.04.2020 року між позивачем (позикодавець), відповідачем ОСОБА_1 (позичальник), відповідачем ОСОБА_3 , від імені якого по довіреності діяла ОСОБА_6 (заставодавець), укладено договір позики – застави, відповідно до умов якого позикодавець надав позичальнику кошти в розмірі 10 000,00 доларів США, що становить 276 289,00 грн по курсу НБУ на умовах строковості та повернення, а заставодавець передав позикодавцю в заставу як забезпечення повернення позики транспортний засіб марки «Renault», модель «Trafic», 2013 року випуску, номерний знак « НОМЕР_1 », шасі № НОМЕР_2 , заставною вартістю 200 000 грн., який належить на праві власності заставодавцю згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу « НОМЕР_3 », виданим 17.06.2017 року. Позичальник зобов`язувався повернути всю суму позики позикодавцю не пізніше 01.08.2021року (а.с.4).
Відповідно до п. 6 Договору в разі невиконання позичальником зобов`язань за цим договором щодо повернення у строк позики, позикодавець має право одержати задоволення своїх вимог як з позичальника шляхом примусового виконання зобов`язань та стягнення боргу, так і за рахунок предмета застави. 
Право застави, відповідно до п. 8 Договору, виникає з моменту підписання договору сторонами (а.с.4).
Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 19.11.2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 01.04.2020 року в сумі 10 000 доларів США, що еквівалентно 267 557 грн. ( а.с. 5-6).
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно зі статтею 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.
У силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України).
У частині першій статті 574 ЦК України вказано, що застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.
Згідно із частиною першою статті 576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема, річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.
Відповідно до положень ст.1 Закону України «Про заставу» в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання або в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.
 За рахунок заставленого майна, згідно ст. 19 Закону, заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.
Як передбачено ст. 20 вказаного Закону,   заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави.
Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що  зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з ч.1 ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
Суд першої інстанції правильно зазначив, що правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна визначається Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».
Частиною першою статті 23 Закону передбачено, що обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов`язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, а також в інших випадках, встановлених законом чи договором, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом.
Згідно ч.3 ст. 24 Закону, обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження.
Відповідно до ч.1 ст. 25 Закону обтяжувач, який звертається до суду з вимогою звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до моменту подання відповідного позову до суду письмово повідомити всіх обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження цього ж рухомого майна, про початок судового провадження у справі про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.
Згідно зі ст. 27 вказаного Закону якщо інше не встановлено цим Законом, обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов`язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. 
Суд правильно зазначив про те, що для звернення стягнення на предмет застави необхідно письмово повідомити боржника про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання та зареєструвати в Реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.
Такий висновок викладено у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 320/8269/15-ц (провадження № 14-83цс18) за позовом про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що для звернення стягнення на предмет застави необхідно письмово повідомити боржника та зареєструвати в Державному реєстрі обтяжень відомості про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Вказані вимоги є імперативними і не виконуються на розсуд стягувача.
Отже невстановлення судами факту реєстрації в Державному реєстрі обтяжень відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження, а також факту надіслання іншим обтяжувачам повідомлення про початок судового провадження у справі про звернення стягнення на предмет застави свідчить про недотримання позивачем процедури звернення стягнення на заставлене майно та є підставою для відмови в задоволенні позовної вимоги про звернення стягнення на заставлене майно саме з цих підстав, оскільки у протилежному випадку можуть бути порушені права інших заставодержателів і такі порушення можуть бути невідновними.
Оскільки позивач як під час звернення до суду з позовом, так і впродовж розгляду справи не виконав вимоги, передбачені ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» та  не надав витягу з державного реєстру обтяжень на підтвердження наявності чи відсутності інших обтяжувачів для перевірки виконання вимог, передбаченихстаттею 25 зазначеного Закону, та зважаючи на те, що збирання доказів не є обов`язком суду, колегія суддів вважає, що суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні вимог ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що договір позики-застави від 01.04.2020 року не визнаний у встановленому законом порядку недійсним, а тому його дійсність презюмується, а також те, що чинним законодавством не передбачено обов`язку реєстрації у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, а відтак у суду були відсутні підстави для відмови у задоволенні позову, не заслуговують на увагу, оскільки вказані обставини не звільняють позивача від обов`язку дотримання процедури звернення стягнення на заставлене майно.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а відтак підстави для скасування рішення суду постановленого з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права – відсутні.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Коломийського міськрайоннго суду від 31 травня 2022 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 04 жовтня 2022 року.

Головуюча                                                        О.В. Пнівчук
Судді:                                                                І.В. Бойчук
В.А. Девляшевський