ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 жовтня 2022 року
м. Хмельницький

Справа № 686/18977/17
Провадження № 22-ц/4820/29/22
Хмельницький апеляційний суд у складі
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Костенка А.М. (суддя-доповідач), Грох Л.М., Спірідонової Т.В.
секретар судового засідання Дубова М.В.
з участю представника позивача
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/18977/17 за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 травня 2021 року в складі судді Мазурок О.В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики.
Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційними скаргами, суд
в с т а н о в и в :        
У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, неодноразово уточнювала позовні вимоги, остаточно позивач просила ухвалити рішення яким стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5   на свою користь заборгованість в загальному розмірі 13 207 883 грн. 79 коп., з яких 600000 грн. основного боргу за договором позики б/н від 29 травня 2015 року, 12774 грн. 20 коп. процентів за користування позикою, 12 180 000 грн. пені, 315000 грн. інфляційних збитків та 100109 грн. 59 коп. -3% річних, а також стягнуто солідарно з відповідачів судові витрати.
Позовна заява мотивована тим, що 29 травня 2015 року між нею, ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5    було укладено договір позики, за умовами якого вона передала у власність позичальникам 600000 грн. на строк до 01 липня 2015 року (п. 1 і п. 3 договору) зі сплатою процентів за користування коштами у розмірі 2% від суми позики за кожний місяць.
Цього самого дня на забезпечення виконання зобов`язання за вищевказаним договором між нею та ОСОБА_6 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов`язалась відповідати перед кредитором у тому самому обсязі, що і позичальники. Крім того, 06 червня 2015 року між нею та ОСОБА_5 було укладено договір застави автотранспортного засобу Volkswagen Tiguan, 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
У пункті 5 вищезазначеного договору позики сторона погодили, що у випадку коли позичальники не повернуть суму позики у строк, вони зобов`язані сплатити суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 1% процент від суми позики за кожен день прострочення.
Уточнюючи свої позовні вимоги, позивач вказувала, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29.10.2018р. у справі № 127/18671/18 було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання зобов`язання за договором позики припиненим. Цим же рішенням було встановлено, що ОСОБА_5 не довела належними і допустимими доказами наявності між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5  угоди в якій обумовлено припинення зобов`язання за договором позики. 
Також вказувала, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03.12.2019 р. у справі № 127/15663/18 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет застави було задоволено. Рішення набрало законної сили 30.06.2020р. після його перегляду Вінницьким апеляційним судом. Вказаними рішеннями також було встановлено, що позичальники не виконали зобов`язання за договором позики, у зв`язку з цим наявна заборгованість за тілом позики.
Отже, ОСОБА_1 зазначала, що обставини наявності заборгованості у відповідачів з повернення позики в сумі 600 000 грн. встановлено вказаними судовими рішеннями, доказів повернення позики не надано. Рішення суду від 03.12.2019 р. у справі № 127/15663/18 не виконано. Тому просила ухвалити рішення, яким стягнути 12774 грн. 20 коп. – проценти за користування позикою, нараховані в межах дії договору позики – з 29.05.2015р. по 01.07.2015р.; пеню, нараховану відповідно до п. 5 договору, розраховану з урахуванням висновків Верховного Суду - в розмірі 12180000 грн.; три процента річних, які підлягають стягненню, станом на 20 січня 2021 року – в розмірі 109000 грн. 59 коп.; інфляційні збитки за весь час прострочення - 315000 грн.
Вказана справа розглядалась судами неодноразово. 
Заочним рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 травня 2021 року вказаний позов було задоволено частково. 
Стягнуто солідарно з  ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5    на користь  ОСОБА_1  заборгованість в розмірі 1200000 грн., з яких 600000 грн. основного боргу за договором позики від 29.05.2015 року; 12774 грн. 20 коп. процентів за користування позикою; 172116 грн. 21 коп. пені; 315000 грн. інфляційних збитків та 100109 грн. 59 коп. 3% річних; та по 1031 грн. 20 коп. сплаченого судового збору та 817 грн. 69 коп. витрат на професійну правничу допомогу.
Не погоджуючись з таким рішенням ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення в частині стягнення пені, ухвалити нове, яким повністю задоволити позов в цій частині, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права. Так, ОСОБА_1 не погоджується із висновком суду про зменшення розміру пені, вважає, що суд припустився помилки зменшуючи пеню майже на 99%. Такий висновок суперечить положенням як Цивільного кодексу України так і судовій практиці суду вищої інстанції, яка викладена в постановах, зокрема, постанові Верховного Суду України від 04.11.2015 р. у справі № 6-1120цс15, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018р. у справі №703/118/16-ц, від 20.03.2019р. у справі № 761/26293/16-ц. Вважає, що приймаючи рішення суд лише вказав про те, що пеня перевищує розмір збитків, при цьому не перевірив та не взяв уваги інші обставини - чи цей випадок є винятковим, виходячи з інтересів сторін, ступінь виконання зобов`язання, значення прострочення виконання, поведінка боржників. Також апелянт вказує, що і самі відповідачі не довели існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру суми пені. З наведених мотивів вважає оскаржуване рішення необґрунтованим, що є порушенням ст. 265 ЦПК України, тому просить задоволити апеляційну скаргу.
ОСОБА_2 також не погодився з вказаним рішенням суду, просить скасувати заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 травня 2021 року, ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Вказує, що фактично був позбавлений права на участь в розгляді справи в суді першої інстанції – подання пояснень і заперечень, через неналежне виконання працівниками пошти і суду своїх обов`язків щодо перевірки його місця реєстрації та вручення йому поштової кореспонденції.
Апелянт ОСОБА_2 вважає, що позивач пропустила строк для пред`явлення вимоги про стягнення пені, оскільки з урахуванням позиції Верховного Суду, викладеній в постанові Верховного Суду по справі № 902/444/9519/12, позивач мала право нараховувати неустойку – пеню лише в межах строку позовної давності за період з 02.07.2015р. по 02.07.2016р. Оскільки із позовом ОСОБА_1 звернулася лише 29.09.2017р. тому, апелянт вважає, що позивач пропустила строк звернення до суду із вказаною вимогою.
Також апелянт вказує, що вимога ОСОБА_1 про стягнення основного боргу в сумі 600000 грн. є безпідставною, оскільки із звіту про незалежну оцінку вартості транспортного засобу Volkswagen Tiguan, 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 вбачається, що його огляд у 2018 році було проведено в присутності самої позивачки, а з фото видно, що автомобіль знаходиться на території підприємства, що підтверджує його ймовірне перебування на ТОВ «АТП№1 ЛТД». Отже, ОСОБА_2 вказує, що оскільки вказаний автомобіль перебуває саме у позивачки, цей факт нею прихований, тому її вимоги про стягнення основної суми боргу є повторним стягненням боргу.
Крім того під час розгляду господарським судом Вінницької області справи № 902/611/18 за позовом ТОВ «Веллс-Інвестор ВН» до ОСОБА_1 у своєму відзиві вона сама вказувала, що укладаючи договір позики, який є предметом розгляду цієї справи, вона розраховувалася за частку в статутному капіталі ТОВ «Швейна фабрика «Браїлівчанка». Тобто кошти в сумі 600000 грн. були надані нею як розрахунок за договором купівлі-продажу частки в статутному капіталі цього товариства від 04.09.2015 року.
Також в апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_2 зазначає, що договір поруки від 29.05.2017р. був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 умисно, для зміни територіальної підсудності розгляду справи. Фактично вказана особа є поручителем щодо виконання їх зобов`язання, проте вони між собою не знайомі, ніколи її не бачили, жодного разу ОСОБА_7 не заявлялася в судові засідання, хоча була належним чином повідомлена. Крім того, під час розгляду справи було заявлено клопотання про проведення техніко-криміналістичної експертизи і саме проти її проведення категорично заперечувала ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_8 , що, на думку апелянта, є підтвердженням їх не бажання з`ясувати об`єктивно обставини справи. 
Колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Так судом встановлено, що 29 травня 2015 року між ОСОБА_1 як позикодавцем та ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 як позичальниками був укладений в простій письмовій формі договір позики.
За умовами даного договору позикодавець передала у власність позичальників 600000 грн на строк до 01 липня 2015 року із сплатою процентів за користування коштами у розмірі 2% від суми позики за кожний місяць користування позикою. Зазначена грошова сума позики отримання позичальниками від позикодавця повністю до оформлення цього договору (п.п. 1, 2).
Повернення грошей має відбутись в м. Вінниця 01 липня 2015 року (п. 3).
У випадку коли позичальники не повернуть позику в строк вони зобов`язані сплатити суму боргу відповідно до ст. 625 ЦК України з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також один процент за кожен день прострочення (п. 5).
Цей договір за домовленістю сторін являється борговим документом (п.13). 
З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальником за договором позики від 29 травня 2015 року між позивачкою і ОСОБА_7 ( ОСОБА_9 ) 29 червня 2015 року був укладений договір поруки, відповідно до умов якого поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і позичальники. 
З цією ж метою 06 червня 2015 року між позивачкою і ОСОБА_5 був укладений договір застави транспортного засобу Volkswagen Tiguan 2014 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Колеснік О.В.
Відповідачі умови договору позики не виконали та в строк до 01 липня 2015 року борг у сумі 600000 грн і проценти за користування коштами не сплатили.
Наведене підтверджується матеріалами справи –договором позики від 29 травня 2015 року, договору поруки від 29 червня 2015 року, договору застави транспортного засобу від 06 червня 2015 року та іншими матеріалами справи.
Ч. 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У відповідності до ст.ст. 1046-1049 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. 
Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. 
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. 
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або за рахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. 
Відповідно до ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За договором позики строк виконання зобов`язання визначений сторонами до 01 липня 2015 року.
Відповідно до п. 1 договору позики проценти за користування коштами складають 2% від суми позики за кожний місяць, в заяві про зміну позовних вимог позивач просив стягнути проценти за період з 29 травня по 01 липня 2015 року (1 місяць і два дні) в сумі 12774,2 грн.
Пунктом 5 договору позики визначено, що у випадку неповернення позичальниками суми позики у строк, вони зобов`язані сплатити суму боргу відповідно до ст. 625 ЦК України з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 1% від суми позики за кожен день прострочення.
З урахуванням наведених норм права правильним є висновок суду про стягнення з відповідачів на користь позивача відсотків  за користування грошовими коштами в сумі 12774,2 грн., інфляційні втрати в розмірі 315000 грн., 3% річних за порушення грошового зобов`язання на підставі ст. 625 ЦК України в сумі 100109,59 грн. та пені, у визначеному судом розмірі. 
Доводи апеляційної скарги позивача щодо неправомірності зменшення розміру пені слід відхилити з наступних підстав.
За змістом статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України).
Зі змісту зазначених норм вбачається, що, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступінь виконання зобов`язання боржником; причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, відсутність чи наявність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, тощо.
Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.
Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19).
Як вбачається з матеріалів справи, розмір пені, визначений позивачем в сумі 12180000 грн., в 20 разів перевищує розмір боргу, а отже суд першої інстанції правомірно зменшив даний розмір до 172116 грн., що є розумним балансу між приватними інтересами сторін та ціною позову, врахувавши при цьому всі вищевказані обставини правовідносин між сторонами. 
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , що вимога ОСОБА_1 про стягнення основного боргу в сумі 600000 грн. є безпідставною, оскільки автомобіль марки VOLKSWAGEN, модель TIGUAN, що був наданий в заставу забезпечення зобов`язань за договором позики, перебував саме у позивачки, вона ним володіє і цей факт нею приховано не є підставою для відмови в позові
Рішенням Вінницького міськрайоного суду Вінницької області від 03 грудня 2019 року в справі № 127/15663/18 в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 29.05.2015 по тілу позики у розмірі 600 000,00 грн звернено стягнення на предмет застави – транспортний засіб – автомобіль марки VOLKSWAGEN, модель TIGUAN, 2014 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_5 на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , виданого 24.07.2014 Центром ДАІ 0502, на користь ОСОБА_1 із застосуванням процедури, передбаченої статтею 26 Закону України «Про забезпечення виконання вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» - продажу ОСОБА_1 , як обтяжувачем, предмета забезпечувального обтяження, шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою – покупцем (будь-яким способом, із укладенням нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу) за ціною, визначеною суб`єктом оціночної діяльності – суб`єктом господарювання, який здійснює свою діяльність відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».
Тобто даним рішенням суду лише звернуто стягнення на предмет застави в забезпечення договору позики шляхом відчуження автомобіля шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою – покупцем, а не передачею у власність автомобіля позивачки. В разі реалізації автомобіля або передачу його в ході виконавчого провадження у власність позивача при виконання даного судового рішення державний виконавець зобов`язаний буде зарахувати отримані від продажу кошти чи вартість автомобіля в рахунок погашення суми боргу за судовим рішенням.
При цьому апелянтом не надано суду жодних доказів реалізації даного автомобіля позивачкою іншій особі чи реєстрації за нею на автомобіль права власності, клопотань про витребовування таких доказів суду він теж не заявляв.
Також суд відхиляє і твердження апелянта, що під час розгляду господарським судом Вінницької області справи № 902/611/18 за позовом ТОВ «Веллс-Інвестор ВН» до ОСОБА_1 у своєму відзиві вона сама вказувала, що укладаючи договір позики, який є предметом розгляду цієї справи, вона розраховувалася за частку в статутному капіталі ТОВ «Швейна фабрика «Браїлівчанка», тобто кошти в сумі 600000 грн. були надані нею як розрахунок за договором купівлі-продажу частки в статутному капіталі цього товариства від 04.09.2015 року, що на думку апелянта свідчить про безпідставність даних позовних вимог позивачки. Фактично апелянт вказує на новацію боргу.
Однак вказана обставина не була предметом дослідження і розгляду судом першої інстанції, сам апелянт з відповідним позовом до суду не звертався, а тому відсутні підстави для такого висновку.
Також безпідставними є посилання апелянта як на підставу скасування судового рішення на фіктивність договору поруки, оскільки такі посилання не мають значення при вирішенні даного спору, в задоволенні вимог до поручителя було відмовлено, рішення в цій частині сторонами в апеляційному порядку оскаржено не було. Крім того наявність договору поруки жодним чином не звільняє позичальників від виконання своїх обов`язків за договором позики. 
Не приймає апеляційний суд і твердження апелянта, що він фактично був позбавлений права на участь в розгляді справи в суді першої інстанції – подання пояснень і заперечень, через неналежне виконання працівниками пошти і суду своїх обов`язків щодо перевірки його місця реєстрації та вручення йому поштової кореспонденції.
Як вбачається з матеріалів справи після повернення цивільної справи з Верховного Суду до першої інстанції на новий розгляд апелянту за його місцем реєстрації була направлена судова повістка про розгляд справи 01 березня 2021 року, яка повернулась до суду з відміткою адресат відсутній за вказаною адресою. 
01 березня 2021 року розгляд справи призначено на 05 квітня 2021 року про що апелянту за його місцем реєстрації була направлена судова повістка, яка знову повернулась до суду з відміткою адресат відсутній за вказаною адресою. 
05 квітня 2021 року розгляд справи призначено на 12 червня 2021 року про що апелянту за його місцем реєстрації була направлена судова повістка, яка знову повернулась до суду з відміткою адресат відсутній за вказаною адресою.
Згідно ст. 130 ЦПК України у разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.
За п. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
Враховуючи, що суд тричі направляв апелянту повістку з його місцем проживання і дана судова повістка тричі поверталась до суду з відміткою про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання суд вважає, що апелянт був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, а крім того мав сам цікавитись ходом розгляду справи, яка розглядається судом з 2017 року. 
Твердження апелянта, що позивач пропустила строк для пред`явлення вимоги про стягнення пені, оскільки мала право нараховувати неустойку – пеню лише в межах строку позовної давності за період з 02.07.2015р. по 02.07.2016р, а з позовом звернулася лише 29.09.2017р., тобто пропустила строк звернення до суду із вказаною вимогою є необґрунтованими.
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.
Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.
Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.
Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.
Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року по цивільній справі № 200/11343/14-ц.
Отже за висновком Верховного Суду відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції лише в тому випадку, коли він не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи.
Однак як вбачається з матеріалів справи та вказано вище відповідач належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи судом першої інстанції, міг реалізувати свої права щодо участі в судовому засіданні та подати до суду заяву про застосування строків позовної давності при вирішення даного спору, однак таким своїм правом не скористався, а тому відсутні підстави з врахуванням правової позиції Верховного Суду для застосування строків позовної давності при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
Рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
        Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
       Заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 травня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 27 жовтня 2022 року.

        Судді                                         А.М.Костенко
Л.М. Грох
Т.В. Спірідонова