П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2022 р.	м. Одеса	Справа № 420/15020/21	

Місце ухвалення рішення суду 1 інстанції:
м. Одеса;
Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:
22.04.2022 року;
Головуючий в 1 інстанції: Токмілова Л.М.
          
          П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
                          Головуючого судді – Єщенка О.В.
                           суддів                      – Димерлія О.О.
                                                            – Танасогло Т.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2022 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Верховної Ради України про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив стягнути з Верховної Ради України моральну шкоду внаслідок незаконного звільнення у сумі 1 200 000 грн.
В обґрунтування позову зазначено, що постановою Верховної Ради України від 29.09.2016 року позивача звільнено з посади судді Київського районного суду м. Одеси за порушення присяги. Не погодившись із вказаним рішенням, позивач оскаржив своє звільнення в судовому порядку та рішенням Верховного Суду від 11 травня 2018 року, яке набрало законної сили 13.11.2018 року по справі №800/532/16, визнано незаконною і скасовано постанову відповідача.
Посилаючись на положення ст.ст. 23, 1166, 1167, 1187 Цивільного кодексу України та ст. 237 КЗпП України, вказує, що відповідачем внаслідок незаконного звільнення завдано позивачу моральних страждань через несправедливість, позбавлення можливості працювати протягом двох років і отримувати заробітну плату, порушення нормальних життєвих зв`язків, завдання шкоди честі та діловій репутації, позбавлення можливості бути звільненим у відставку та одержання відповідного грошового утримання, можливості бути поновленим на роботі, наявності у трудовій книжці запису щодо незаконного звільнення, а сукупність приведених обставин підтверджує обґрунтованість підстав для відшкодування моральної шкоди за рахунок відповідача.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2022 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Проаналізувавши положення ст. 56 Конституції України, ст.ст. 23, 440, 450 Цивільного кодексу України, суд першої інстанції виходив з того, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується.
З огляду на те, що обов`язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, яка подає відповідний позов, і позивачем не виконано процесуальний обов`язок, передбачений ст. 77 КАС України, факт заподіяння йому моральної шкоди та причинний зв`язок між діями відповідача і заподіяною шкодою позивач не підтвердив відповідними доказами, не обґрунтував причинний зв`язок між незаконним звільненням та завданням у зв`язку із цим моральної шкоди, суд першої інстанції визначив відсутніми правові та обґрунтовані підстави для задоволення позову у повному обсязі.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нове про задоволення позову у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки положенням ст.ст. 23, 1166, 1167, 1187 Цивільного кодексу України, ст. 237 КЗпП України і помилково не враховано, що у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив та чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, зокрема, через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача – органу державної влади чи місцевого самоврядування.
Доводячи обґрунтованість заявленої до відшкодування моральної шкоди, апелянт наполягає на тому, що факт незаконного звільнення позивача підтверджує заподіяння позивачу моральних страждань, що виразилось у відчутті несправедливості, позбавленні можливості протягом двох років працювати, отримувати заробітну плату, вийти у встановленому порядку у відставку, а також у порушенні нормальних життєвих зав`язків та завданні шкоди його честі і діловій репутації, накопиченій за довгі роки своєї професійної діяльності.
З огляду на наведене у сукупності, негативні емоції позивача внаслідок незаконного звільнення перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із діями відповідача, а їх очевидна обґрунтованість підтверджує наявність безумовних підстав для задоволення позову у повному обсязі.
У відзиві на апеляційну скаргу Верховна Рада України посилається на не обґрунтованість доводів апелянта, правильність висновків суду першої інстанції та відсутність обставин для задоволення адміністративного позову.
Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, постановою Верховної Ради України від 29 листопада 2001року №2869-ІІІ позивач був обраний на посаду судді Київського районного суду м. Одеси безстроково.
Відповідно до Указу Президента України від 01 червня 2004 року №597/2004 позивача призначено на посаду заступника голови цього ж суду.
29 вересня 2016 року Верховною Радою України прийнято постанову №1603-VIII про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Київського районного суду м. Одеси відповідно до пункту 5 частини п`ятої статті 126 Конституції України у зв`язку з порушенням присяги судді.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач оскаржив його в судовому порядку.
У відповідному позові позивач просив суд:
визнати протиправними дії або бездіяльність Верховної Ради України щодо неповідомлення судді Київського районного суду міста Одеси ОСОБА_1 про проведення позачергового засідання від 29 вересня 2016 року;
визнати протиправними дії або бездіяльність Верховної Ради України стосовно неоголошення подання Вищої ради юстиції щодо рекомендації звільнити ОСОБА_1 з посади судді Київського районного суду міста Одеси за порушення присяги;
визнати протиправними дії Верховної Ради України щодо голосування втретє за проект постанови №3581-2 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Київського районного суду міста Одеси, яке відбулось о 12 годині 32 хвилини 58 секунди;
визнати незаконною постанову Верховної Ради України від 29 вересня 2016 року №1603-VIII «Про звільнення судді», якою ОСОБА_1 звільнено з посади судді Київського районного суду міста Одеси у зв`язку з порушенням присяги судді та скасувати її;
закрити дисциплінарне провадження щодо ОСОБА_1 .
Рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 травня 2018 року по справі №800/532/16 позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Суд визнав протиправними дії Верховної Ради України з розгляду питання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Київського районного суду м. Одеси за порушення присяги на позачерговому засіданні 29 вересня 2016 року.
Визнав незаконною та скасував постанову Верховної Ради України від 29 вересня 2016 року №1603-VIII.
У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.
Ухвалюючи рішення у вказаній справі, суд першої інстанції керувався тим, що відбулося порушення права позивача на участь у процесі прийняття оскаржуваного рішення у зв`язку з невиконанням відповідачем вимог частини п`ятої статті 216-1 Регламенту Верховної Ради України про обов`язкове повідомлення судді про проведення засідання, на якому розглядатиметься питання про звільнення цього судді, не пізніше ніж за три дні до дня засідання. Судом також вказано на порушення порядку адміністративної процедури розгляду питання про звільнення позивача у зв`язку з неоголошенням головуючим на пленарному засіданні ВРУ подання Вищої ради юстиції про звільнення судді, що передувало б обговоренню питання про звільнення позивача, яке також не відбулося.
Постановою Великої Палати Верховного Суду 13 листопада 2018 року залишено без задоволення апеляційні скарги Верховної Ради України, позивача та його представника.
Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 травня 2018 року залишено без змін.
Вирішуючи справу, Велика Палата Верховного Суду погодилась із обґрунтованістю висновків суду першої інстанції про невиконання відповідачем вимог частини п`ятої статті 216-1 Регламенту ВРУ про обов`язкове повідомлення судді про проведення засідання, на якому розглядатиметься питання про звільнення цього судді, не пізніше ніж за три дні до дня засідання, що призвело до порушення права позивача на участь у процесі прийняття щодо нього рішення.
Таким чином, Велика Палата Верховного Суду визначила правильним висновок суду першої інстанції про те, що названі вище порушення Верховної Ради України порядку адміністративної процедури розгляду питання про звільнення позивача з посади судді свідчать про незаконність прийнятої за наслідками такого розгляду постанови та є підставою для її скасування.
Одночасно, Велика Палата Верховного Суду погодилась із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в частині закриття дисциплінарного провадження, оскільки наведеним позивачем обставинам щодо відсутності в його діях складу дисциплінарного проступку та закінчення строку притягнення до дисциплінарної відповідальності вже надана правова оцінка судовим рішенням, яке набрало законної сили по справі №800/148/14 і відповідною постановою Вищого адміністративного суду України від 19 червня 2014 року у задоволенні позову про визнання незаконним рішення Вищої ради юстиції про внесення подання про його звільнення позивача відмовлено.
За висновком Великої Палати Верховного Суду, не знайшли свого обґрунтованого та правового підтвердження і доводи позивача про те, що проект постанови Верховної Ради України про його звільнення є відкликаним відповідно до статті 105 Регламенту ВРУ. Суд визначив відсутніми достатні докази порушення відповідачем процедури голосування народними депутатами.
Водночас, посилаючись на неправомірність дій відповідача, в результаті яких завдано моральної шкоди, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів виходить з наступного.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У статті 56 Конституції України гарантовано, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 Цивільного кодексу України.
Статтею 1173 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 Цивільного кодексу України).
Шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.
Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.
Отже, визначальним є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу органом державної влади чи органом місцевого самоврядування моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).
В контексті спірних правовідносин, слід враховувати, що звернення із цим позовом ґрунтується на підтвердженій в судовому порядку неправомірності постанови Верховної Ради України про звільнення позивача з посади судді Київського районного суду м. Одеси.
Одночасному врахуванню підлягає й та обставина, що підставою для скасування відповідної постанови відповідача стали порушення Верховною Радою України окремих положень Регламенту під час підготовки та проведення сесії для вирішення питання щодо подальшого перебування позивача на посаді судді.
По суті дисциплінарне провадження стосовно позивача підтримано під час відповідного судового розгляду.
На переконання апеляційного суду, встановлення в судовому порядку допущення відповідачем процедурних порушень при прийнятті свого рішення та у зв`язку із цим скасування цього рішення судом є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.
Доведеність в судовому порядку правомірності дисциплінарного провадження та не спростування відповідних висновків позивачем виключає причинний зв`язок між заявленою до відшкодування моральною шкодою та діями суб`єкта владних повноважень.
Крім того, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що визначений розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності, з урахуванням характеру правопорушення та ступеня вини органу.
Враховуючи викладене, оскільки позивачем не обґрунтовано вимоги щодо наявності підстав для відшкодування за рахунок відповідача завданої моральної шкоди, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність обставин для задоволення адміністративного позову у повному обсязі.
Разом з цим, апеляційний суд враховує, що відповідач не скористався своїм правом, передбаченим ст. 293 КАС України, та із відповідною скаргою на судове рішення не звертався, а тому не можуть бути задоволені його вимоги у відзиві на апеляційну скаргу про скасування судового рішення і закриття провадження у справі.
З огляду на те, що висновки суду першої інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до ст. 316 КАС України підлягає залишенню без змін.
Відповідно до приписів ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст.ст. 139, 308, 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2022 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

        Головуючий-суддя:                                                                О.В. Єщенко  
         
        Судді:                                                                                        О.О. Димерлій
                                                                                                             
                                                                                                                     Т.М. Танасогло