П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2022 року 
м. Рівне

Справа № 949/706/21
Провадження № 22-ц/4815/1259/22

Головуючий в Дубровицькому районному суді 
Рівненської області: суддя Сидоренко З.С.
Рішення суд першої інстанції ухвалено 06 жовтня 2021 року 
в м. Дубровиця Сарненського району Рівненської області
(фіксування судового засідання за допомогою 
звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось).

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючий: суддя Хилевич С.В.
судді: Боймиструк С.В., Майданік В.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 06 жовтня 2021 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання батьків,
в с т а н о в и в:
       У червні 2021 року в суд звернулася ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання батьків. Мотивуючи свої вимоги, зазначала, що є матір`ю двох повнолітніх дітей: сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Однак, незважаючи на те, що позивач є пенсіонером, інших доходів окрім пенсії немає, перебуває в тяжкому матеріальному стані та потребує матеріальної допомоги від сина, відповідач свого обов`язку з її утримання не виконує, хоча має таку можливість. 
       З наведених мотивів ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_3 аліменти на своє утримання у твердій грошовій сумі розмірі 1 500 грн. щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду і довічно.
       Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 06 жовтня 2021 року позов задоволено частково.
               Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання у розмірі 1500 грн. щомісячно, починаючи з дати набрання рішенням суду законної сили, строком на три роки.
               В решті позовних вимог відмовлено.
       Стягнуто із ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 908 грн. на користь держави в особі Державної судової адміністрації України. 
       На рішення суду ОСОБА_1 як особою, яка не брала участі у справі, але вважає, що суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та обов`язки, подано апеляційну скаргу, де вона покликалась на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставин справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права. 
       На обґрунтування апеляційної скарги зазначалось, що оскаржуваним рішенням вирішено питання про її права та інтереси, а також і її неповнолітнього сина, батьком якого є відповідач, оскільки це рішення створює ОСОБА_3 можливість вимагати зменшення розміру аліментів, стягнутих з нього судом на користь заявника для утримання спільної дитини. Крім того, оскаржуване рішення впливає на розмір стягуваних на утримання дитини аліментів. Тому вважала, що її необхідно було залучити до участі в справі, як третю особу. 
       З викладених підстав просила рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити в задоволенні позову. 
       Відзиву на апеляційну скаргу відповідачем не надавалося, хоча про таке право було роз`яснено ухвалою Рівненського апеляційного суду від 13 жовтня 2022 року. 
       Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.
       Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
       У зазначеній статті визначено коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.
       На переконання колегії суддів, ОСОБА_1 за наведених нею обставин та наданих до апеляційної скарги доказів має процесуальне право оскарження рішення суду першої інстанції. 
       Таке право, зокрема, підтверджується правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 01 серпня 2019 року у справі № 455/1434/17 (провадження № 61-9053св19), актуальність якого підкріплено поставою Верховного Суду від 13 липня 2022 року в справі № 639/4132/20 (провадження № 61-16450св21). 
       Суд вищої інстанції зазначає, що наявність інших осіб, на користь яких відповідач сплачує аліменти, має значення під час вирішення спору про стягнення аліментів, зокрема на непрацездатних батьків. У разі звернення особи з позовом про стягнення аліментів за одночасної наявності судового рішення про стягнення аліментів на користь інших осіб, яке перебуває на примусовому виконанні, останні мають право брати участь у справі про стягнення аліментів на користь заявника, оскільки мають у ній юридичну зацікавленість до вирішення спору, тобто є заінтересованими особами. Для цих осіб характерним є те, що їхні суб`єктивні права та обов`язки мають юридичний зв`язок із суб`єктивними правами і обов`язками боржника та особи, яка також звернулася з позовом про стягнення аліментів, проте після ухвалення рішення про стягнення аліментів на користь інших стягувачів (заінтересованих осіб) та перебування його на виконанні. Встановлення обставин з приводу стягнення аліментів на користь заявника та визначення їх розміру впливає на права та обов`язки інших стягувачів аліментів, оскільки може впливати на можливість сплачувати боржником аліменти в раніше визначеному розмірі та призвести до подальшого зменшення розміру аліментів, стягнутих на користь заінтересованих осіб.
       За правилами до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       Матеріалами справи з`ясовано, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є сином позивача. ОСОБА_2 є пенсіонером та отримує пенсію за віком, доказом чого є копія посвідчення серії НОМЕР_1 від 23 січня 2003 року терміном дії з 12 серпня 1999 року довічно (а.с. 10).
       У пред`явленому позові ОСОБА_2 покликалась на тяжкий матеріальний стан, а також на те, що відповідач уникає обов`язку з її утримання, тоді як вона цього потребує. 
       Районний суд при ухваленні рішення виходив і того, що позивач є пенсіонером, а пенсія, яку вона отримує, не покриває необхідних для проживання витрат, а син свого обов`язку з її утримання не виконує. Суд вважав, що до стягнення підлягають 1500 грн. щомісячно, оскільки такий розмір аліментів буде відповідати інтересам матері. При цьому взяв до уваги те, що норми Сімейного кодексу України встановлюють граничну часову межу для стягнення аліментів, а саме - три роки (ст. 204 СК України). Також врахував, що присудження аліментів від дня пред`явлення позовної заяви до суду, як це просить позивач, не відповідає вимогам законодавства.
       Між тим, колегія суддів з огляду на пред`явлений позов, його обґрунтування та надані на підставу його вимог докази, а також аргументи заявника, з висновком суду першої інстанції не погоджується. 
       Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.
       За положеннями частини 1 та 3 ст. 172 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу.
       Згідно зі ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
       Верховний Суд у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі №301/160/17 (провадження №61-28415св18) виходив з того, що необхідність стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків має визначатися залежно від їх матеріального становища. При цьому до уваги має братися отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам по собі факт непрацездатності батьків не породжує виникнення у дітей обов`язку їх утримання, та не свідчить про наявність потреби у наданні матеріальної допомоги.
       Обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі наявності складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі.
       У разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу.
       Вказаний правовий висновок викладений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 05 вересня 2019 року у справі №212/1055/18-ц, провадження № 61-2386сво19.
       Тобто при розгляді справи по суті суд враховує положення про те, що за змістом ст.202 СК України обов`язок дочки, сина щодо утримання батьків не пов`язується лише з непрацездатністю останніх, а одним із критеріїв визнання обґрунтованості позову є також доведеність потреби батьків в матеріальній допомозі.
       Між тим, будь-яких доказів, окрім пенсійного посвідчення, на підтвердження існування потреби в матеріальній допомозі від відповідача ОСОБА_2 не надано, а тому позов не підлягав задоволенню. 
       Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
       Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
       Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
       Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
       Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
       Відповідно до ч.ч.1,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
       Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях
       Апеляційним судом ураховується і те, що за правилом статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, а також наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17 квітня 2018 року, що набрало законної сили, збільшено розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_5 згідно з рішенням Рівненського міського суду від 31 березня 2014 року у справі №569/910/14-ц.
       Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_6 , в розмірі ј частки всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання судовим рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.
       Під час вирішення справи, що переглядається, суд мав врахувати те, що з відповідача у цьому спорі вже здійснюється стягнення аліментів за іншим рішенням суду.
       Отже, судом не досліджено критерії доведеності потреби в матеріальній допомозі позивача та критеріїв визнання підставності даного позову. Також не перевірено матеріальний стан обох сторін спору, а також наявності на утриманні відповідача інших утриманців, а саме неповнолітнього сина, на утримання якого з нього присуджено стягнення аліментних платежів.
       Водночас постановлення оскаржуваного рішення вже призвело до настання негативних процесуальних наслідків для заявника у справі, оскільки таке рішення стало правовою підставою для звернення відповідача (у цьому спорі) з окремим позовом до неї. 
       Після ухвалення рішення про стягнення аліментів на непрацездатну матір ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів на спільну дитину.
       Зазначене підтверджує, що рішення суду першої інстанції про стягнення аліментів на матір боржника стосується прав та інтересів його дитини, адже після набрання цим рішенням законної сили виник спір щодо зменшення розміру аліментів на дітей, а задоволення цього позову впливатиме на майновий стан стягувача та дитини.
       Зважаючи на це, рішення суду першої інстанції не може залишатись чинним.
       Спонуканням для скасування оскаржуваного рішення відповідно до п. 4 ч.1 та п.4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є порушення міським судом норм процесуального та прийняття судового рішення про права, свободи, інтереси та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі. 
       Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до пункту 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.
       Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003). 
       Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
       Скасувати рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 06 жовтня 2021 року. 
        ОСОБА_2 відмовити в задоволенні позову до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання батьків. 
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
       Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
       Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий:                                                        С.В. Хилевич 

Судді:                                                                        С.В. Боймиструк

                                                                       В.В. Майданік