Ухвала
 
31 серпня 2022 року
м. Київ
 
справа № 760/28272/17
провадження № 61-11876св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Грушицького А. І.,
суддів: Мартєва С. Ю., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Сердюка В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянувши питання про зупинення касаційного провадження у справі за позовом  ОСОБА_1 а до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Глівінський Анатолій Іванович, на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 20 вересня 2019 року у складі судді Букіної О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 09 липня 2020 року у складі колегії суддів: Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.,
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20 вересня 2019 року позов задоволено частково.
Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 6 137 844,01 грн. В решті позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Рішення суду мотивовано тим, що відповідач ОСОБА_2 не виконав взяті на себе зобов`язання та суму боргу у розмірі 2 102 880 грн у визначений строк позивачу не повернув, тому позовні вимоги про стягнення вказаної суми є обґрунтованими.
Також суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог в частині стягнення відсотків за період з 03 січня 2017 року до 20 липня 2018 року, які передбачені пунктом 3.1 додаткового договору до договору позики, що згідно з розрахунком позивача та урахуванням сплачених відповідачем грошових коштів у розмірі 417 763,40 грн, становлять 1 566 645,59 грн.
Крім того, суд вказував, що нарахування пені, згідно з абзацом першим пункту 4 договору позики, у значному розмірі, а саме 20 355 878,40 грн, може тлумачитись як виявлення ознак недобросовісності, тому суд вважав за потрібне зменшити пеню до суми основного боргу, тобто до 2 102 880 грн.
Також відповідач допустив прострочення виконання взятих на себе зобов'язань перед позивачем, а тому з ОСОБА_2 на користь позивача підлягають стягненню інфляційні витрати за період з квітня 2017 року до травня 2018 року, що становлять 281 785,92 грн, а також 3 % річних у розмірі 83 652,50 грн.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог до відповідача ОСОБА_3 , суд виходив з того, що порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, який спрямований на забезпечення виконання основного зобов'язання, а обсяг зобов'язань поручителя визначається, як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначений обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель, не пред'явлення вимоги до поручителя протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання, свідчить про припинення поруки.
Постановою Київського апеляційного суду від 09 липня 2020 року апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Глівінський А. І., залишено без задоволення. Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 20 вересня 2019 року залишено без змін. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6 000 грн.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині стягнення суми боргу за договором позики у розмірі 2 102 880 грн та відсотків відповідно до пункту 3.1 договору за період з 03 січня 2017 року до 20 липня 2018 року в сумі 1 566 645,59 грн, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості вказаних позовних вимог та часткового повернення грошових коштів в сумі 417 763,40 грн. Зменшуючи розмір неустойки, нарахованої відповідно до пункту 4 договору позики, до суми основного боргу - 2 102 880 грн, суд виходив з положень частини третьої статті 551 ЦК України та засад справедливості. З огляду на те, що відповідач допустив прострочення виконання взятих на себе зобов`язань, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення інфляційних втрат за період з квітня 2017 року до травня 2018 року, що становить 281 785,92 грн, а також 3 % річних в розмірі 83 652,50 грн.
Рішення щодо відмови в задоволенні позову до відповідача ОСОБА_3 в апеляційному порядку не оскаржувалось та апеляційним судом не переглядалось.
У серпні 2020 року  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Глівінський А. І., звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, у якій просить скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвалою Верховного Суду від 18 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження та витребувано цивільну справу з Солом'янського районного суду м. Києва.
01 вересня 2020 року до Верховного Суду надійшла витребовувана справа.
Ухвалою Верховного Суду від 17 листопада 2021 року справу призначено до судового розгляду.
Частиною другою статті 415 ЦПК України передбачено, що процедурні питання, пов`язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом касаційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 червня 2022 року справу № 910/4518/16 передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини п`ятої статті 302 ГПК України як таку, у якій наявна невирішена на цей момент виключна правова проблема щодо визначення періоду нарахування кредиторських вимог, що виникли у зв`язку з невиконанням договору банківського кредиту, які за своєю сутністю є процентами за користування кредитом.
Мотивуючи підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначив про наявність різного підходу щодо визначення періоду нарахування таких кредиторських вимог з огляду на таке.
Ухвалюючи постанову від 04 листопада 2021 року суд апеляційної інстанції в цій справі врахував висновки Верховного Суду про застосування норм права, викладені у:
- постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, згідно з якою припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Як наслідок, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, оскільки в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання;
- постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16, з якої слідує, що оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні, проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. При цьому Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду в постанові від 13 січня 2018 року у справі № 913/11/18, щодо того, що сторонами в пункті 2.7.2 кредитного договору з урахуванням принципу свободи договору (статей 6, 627 ЦК України) передбачено іншу домовленість, яка, на відміну від загального правила щомісячної виплати процентів лише в межах погодженого сторонами строку кредитування, встановленого абзацом другим частини першої статті 1048 ЦК України, допускає нарахування банком процентів за користування кредитом по день повного погашення заборгованості.
Разом з тим у пунктах 121 - 124 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17 викладена така правова позиція. У кредитних договорах сторони унормували питання сплати процентів за користування кредитом. Відповідно до пункту 6.2 договору про відкриття кредитної лінії № 119 та аналогічного пункту в договорі № 120 нарахування процентів здійснюється щоденно протягом дії цих договорів з розрахунку 360 днів у році, їх нарахування починається з дня надання кредиту (включно). Нарахування процентів повністю і остаточно припиняється в день фактичного повернення кредиту в повному обсязі. День повернення кредиту не враховується при нарахуванні процентів. Тобто нарахування процентів за користування кредитом припиняється у день фактичного повернення кредиту, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів. Підстав для неврахування зазначеного, що стало наслідком узгодження сторонами договірних умов, не вбачається, про що судами зроблено правомірний висновок.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначав про наявність невирішеної на цей момент виключної правової проблеми щодо визначення періоду нарахування кредиторських вимог, які виникли у зв`язку з невиконанням договору банківського кредиту, які за своєю сутністю є процентами за користування кредитом, з огляду на наявність різного підходу щодо визначення періоду нарахування таких кредиторських вимог.
Так, у постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 13 грудня 2018 року у справі № 913/11/18, з якого слідувало, що у випадку узгодження сторонами в кредитному договорі строку нарахування процентів за користування кредитом по день повного погашення заборгованості до таких відносин не застосовується правило виплати процентів лише в межах погодженого сторонами строку кредитування, встановлене абзацом другим частини першої статті 1048 ЦК України.
Натомість у постанові від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17 Велика Палата Верховного Суду визнала правомірним нарахування процентів за користування кредитом по день фактичного повернення кредиту, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів.
Додатково Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зауважив, що Рішенням Конституційного Суду України від 22 червня 2022 року у справі № 3-188/2020(455/20) перевірявся на відповідність Конституції України припис першого речення частини першої статті 1050 ЦК України, згідно з яким, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
У наведеному Рішенні Конституційного Суду України вказано, що приписи частини другої статті 625, першого речення частини першої статті 1050 ЦК України та частини першої статті 1048 цього Кодексу регулюють різні за змістом правовідносини, які не є взаємовиключними, адже за загальним правилом (частина перша статті 622 зазначеного Кодексу), якщо інше не встановлено в договорі або законі, застосування заходів цивільної відповідальності не звільняє боржника від виконання зобов`язань за договором у натурі.
З урахуванням різного підходу щодо визначення періоду нарахування кредиторських вимог, які виникли у зв`язку з невиконанням договору банківського кредиту, що за своєю сутністю є процентами за користування кредитом, свідченням чого є висновки про застосування норм права, які викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 та від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17, а також беручи до уваги тлумачення Конституційним Судом України припису першого речення частини першої статті 1050 ЦК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку про передачу справи № 910/4518/16 на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав, визначених положеннями частини п`ятої статті 302 ГПК України.
Судове рішення у справі, яка переглядається, та судове рішення у справі, яка передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, ухвалені у подібних правовідносинах.
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 28 липня 2022 року справу № 910/4518/16 прийнято та призначено до розгляду.
Пунктом 10 частини першої статті 252 ЦПК України визначено, що у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі.
Відповідно до пункту 14 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини першої статті 252 цього Кодексу до закінчення перегляду справи в касаційному порядку.
Оскільки правовідносини у справі № 910/4518/16, яку передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду, подібні правовідносинам у справі № 760/28272/17, колегія суддів вважає за необхідне зупинити провадження у справі № 760/28272/17.
Керуючись пунктом 10 частини першої статті 252, пунктом 14 частини першої статті 253, статтею 260 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Зупинити касаційне провадження у справі № 760/28272/17 за позовом ОСОБА_1 а до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Глівінський Анатолій Іванович, на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 20 вересня 2019 року у складі судді Букіної О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 09 липня 2020 року до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 910/4518/16.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                   А. І. Грушицький
 
Судді:                                                                                               С. Ю. Мартєв
 
Є. В. Петров
 
В. В. Пророк
 
В. В. Сердюк