ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1316/22	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №694/163/21 Категорія: 305030000 	Сакун Д. І. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Вініченко Б. Б. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       29 вересня 2022 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Фетісової Т.Л., Новікова О.М.
за участю секретаря Любченко Т.М.

розглянувши у письмовому провадженні в місті Черкаси апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від  21 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів, -

в с т а н о в и в:

У лютому 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом. 
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що у вересні 2016 року вона познайомилась із відповідачем ОСОБА_1 , із яким у неї виникли стосунки. З початку 2017 року вони стали проживати разом в її житловому будинку що розташований по АДРЕСА_1 . Під час їхнього спільного проживання в них було взаєморозуміння та довіра один до одного. В вересні 2017 року вона поїхала на роботу до республіки Ізраїль терміном на 3 роки. Відповідачу ОСОБА_1 вона дозволила проживати в її житловому будинку. Так як вона цілковито довіряла відповідачу ОСОБА_1 , вони з ним усно домовились, що частину грошових коштів із тих які вона зароблятиме в республіці Ізраїль, вона буде перераховувати на його банківський картковий рахунок, а він повинен був зберігати дані грошові кошти до її приїзду на територію України. Перераховані нею грошові кошти вона планувала витратити на купівлю автомобіля та відпочинок за кордоном. ОСОБА_1 пообіцяв всі отримані від неї грошові кошти зберігати до її приїзду. На протязі 2017-2020 року, банківськими переказами на рахунок відповідача ОСОБА_1 вона перераховувала грошові кошти, як в доларах США так і в гривнях. Всього нею було перераховано 7643 (сім тисяч шістсот сорок три) доларів США та 65210 (шістдесят п`ять тисяч двісті десять) гривень. Під час перебування за кордоном, вона по телефону спілкувалась із відповідачем ОСОБА_1 , та він її запевняв що всі грошові кошти він отримує в банківській установі та зберігає до її приїзду. Жодних домовленостей про витрачання на будь що, даних грошових коштів або їх частини, між нами не було.
В грудні 2020 року вона повернулась додому, і виявила що в її житловому будинку безлад і в ньому нікого немає. Зателефонувавши до відповідача ОСОБА_1 , він їй повідомив, що в даному житловому будинку він вже не проживає. На її прохання повернути гроші в сумі 7643 доларів США та 65210 гривень, він їй повідомив що витратив їх на власні потреби, повертати їх їй не бажає.
На підставі викладеного, ОСОБА_2 просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь безпідставно набуті грошові кошти в сумі 7643 (сім тисяч шістсот сорок три) доларів США що за курсом Національного банку України становить 215478 та 65210 (шістдесят п`ять тисяч двісті десять) гривень. Стягнути з ОСОБА_1 на її користь судові витрати в сумі 12806,89 грн., а саме судовий збір в сумі 2806,89 грн., витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10000 грн.
Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 21 липня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено повністю.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 безпідставно набуті грошові кошти в сумі 7643 доларів США, що за курсом Національного банку України становить 215478 та 65210 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в сумі 2806,89 грн. та витрати за надання правничої допомоги в сумі 10000 гривень, а всього 12806,89 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з доказів, які не викликають сумнівів у їх належності та допустимості та які досліджені судом під час розгляду справи встановлено, що будь-яких зобов`язань, які виникають із договорів чи актів цивільного законодавства між сторонами не існувало. Грошові кошти були отримані відповідачем без будь-якої на те підстави, а відтак підлягають поверненню позивачу як безпідставно набуте майно в розумінні ст.1212 ЦК України.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку та зазначив, що висновки викладені у рішенні суду не відповідають обставинам справи, рішення прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, є незаконним та необґрунтованим, а тому просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що між сторонами була домовленість, що зароблені за кордоном кошти позивач буде надсилати відповідачу, а він у свою чергу буде робити ремонт у будинку ОСОБА_2 , купувати побутову техніку та здійснювати погашення заборгованості за кредитом позивача, що ним і робилось.
Вказує, що будь-яких домовленостей з приводу зберігання коштів між ними не існувало.
Крім того, судом безпідставно зазначено про перерахування позивачем коштів на картковий рахунок відповідача у сумі 65210 грн, оскільки суму у розмірі 4010 грн він самостійно вніс на свій картковий рахунок. 
Зауважує, що у судовому засіданні представником позивача не заперечувався той факт, що коли відбувалося пересилання коштів, вони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Також зазначає, що ані він, ані його представник не були належним чином повідомлені про дату та час слухання справи.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 – адвокат Шпильовий Є.С. вказує, що між сторонами у вересні 2016 року виникли дружні відносини. На початку 2017 року ОСОБА_1 попросився тимчасово пожити в будинку позивача що по АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 проживав в житловому будинку за згоди позивача як квартирант.
Вказує, що в стосунках позивача та відповідача були відсутні будь-які ознаки сім`ї.
Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Оскаржуване судове рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що згідно до виписок з банку про проведення банківських операцій від 09.12.2020 року, ОСОБА_3 систематично здійснювала грошові перекази на ім`я ОСОБА_1 ( а.с. 6-9). Загальна сума перерахованих коштів склала 61200 гривень та 5750 дол США.
Крім того, відповідно до заяв на отримання переказу Караюз Ю. отримав від позивачки готівкові кошти в сумі 1893 дол. США (а.с. 9-11).
Колегія суддів звертає увагу, що поповнення рахунку НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_1 також здійснювалось ним особисто всього на суму 4010 грн, а саме 04.02.2019 року на суму 200 грн, 23.02.2020 року на суму 200 грн, 07.03.2020 року на суму 610 грн, 04.04.2020 року на суму 1000 грн, 10.09.2020 року на суму 2000 грн. 
В суді першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5 ,  ОСОБА_6 ,  ОСОБА_7 ,які підтвердили спільне проживання сторін до від`їзду позивача за кордон, та свідки  ОСОБА_5 , ОСОБА_6 додатково засвідчили, що відповідач робив ремонт у будинку ОСОБА_2 .
Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. З урахуванням змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.
Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.
Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.
Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.
Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.
Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі № 3–905 гс 17.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12–182 гс 18) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
У разі, якщо на виконання юридично ще неукладеного договору стороною передчасно передано майно, між сторонами виникають правовідносини внаслідок набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (статті 1212-1215 ЦК України).
Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого отримання.
Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня.
Подібні висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, провадження № 14–175 цс 21.
Відповідно до частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Позивачем доведений факт перерахування ОСОБА_1 грошових коштів без правової підстави, водночас відповідач, заперечуючи проти позовних вимог та стверджуючи про витрату даних коштів на ремонтні роботи у будинку позивача, купівлю побутової техніки жодних доказів на їх підтвердження до суду не надав (чеків, квитанцій, рахунків та ін.).
Також в апеляційній скарзі відповідач вказує, що його та його представника ОСОБА_8 не було повідомлено про дату та час слухання справи.
Як видно із матеріалів справи, 06 липня 2022 року судом було відкладено розгляд справи на 21 липня 2022 року на 17 год. 00 хв. та направлено повідомлення ОСОБА_1 на адресу його реєстрації: АДРЕСА_2 , яке повернулося на адресу суду з відміткою працівника поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою». Колегія суддів погоджується з твердженнями ОСОБА_1 , що ним у поданих до суду заявах повідомлено, що фактичне місце його проживання є АДРЕСА_3 .
Водночас, судом повідомлено про дату та час розгляду справи відкладений на 21 липня 2022 року представника ОСОБА_1 – адвоката Павленка С.І., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 20202205491323, яке отримано останнім 08 липня 2022 року (а.с. 135).
Частиною 5 статті 130 ЦПК України передбачено, що вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.
Отже, оскільки представник відповідача був належним чином повідомлений про час та дату слухання справи, тому відсутні порушення судом норм процесуального права, які б давали підстави для скасування судового рішення.
Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Отже, оскільки судом першої інстанції помилково стягнуто 4010 грн, у зв`язку з тим, що дані кошти внесені на рахунок особисто відповідачем, його апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, рішення суду першої інстанції зміні в частині розміру коштів, які підлягають стягненню як безпідставно набуті. 
Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до частини 1, пункту 3 частини 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку з тим, що позов задоволено на 98,57%, то з відповідача на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2766 грн. В той же час, у зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги (1,43%) з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір 60 грн. 
Керуючись частиною 10 статті 141 ЦПК України та застосовуючи зустрічне зарахування, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2706 грн.
Крім того, сторонами заявлено клопотання про стягнення судових витрат на правничу допомогу понесених позивачем у суді першої інстанції у розмірі 10 000 грн та відповідачем у судах першої та апеляційної інстанції у сумі 10 500 грн.
Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно з положеннями частин першої-п`ятої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Витрати на правничу допомогу сторонами підтверджені належними доказами, а тому з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати на правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 9857 грн, а з позивача на користь ОСОБА_1 – 150,15 грн.
Враховуючи застосування зустрічного зарахування з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати на правничу допомогу у розмірі 9706,85 грн.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 21 липня 2022 року – змінити, зменшивши розмір стягнутих безпідставно набутих коштів з 7643 дол. США та 65 210 грн до 7643 дол. США та 61 200 грн. 
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати, які складаються з витрат по сплаті судового збору у розмірі 2706 грн та витрат на правничу допомогу у розмірі 9706,85 грн, а всього 12 412,85 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України. 
Повний текст постанови складено 29 вересня 2022 року.

Судді: