ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8216/22 Справа № 235/7078/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Назаренко Г.В. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2022 року                                                                м.Кривий Ріг
Дніпровський апеляційний суд у складі:
       
головуючого судді Агєєва О.В.,
суддів: Кішкіної І.В., Корчистої О.І.,

розглянувши у письмовому провадженні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 235/7078/21 за позовом  ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості із заробітної плати та одноразової допомоги, з апеляційною скаргою позивача  ОСОБА_1 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 11 листопада 2021 року, ухваленого у складі судді Назаренко Г.В., -
ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області з позовом до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» (далі ДП «ВК «Краснолиманська») про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що перебував у трудових відносинах з відповідачем з 27 серпня 1996 року по 5 вересня 2014 року та з 5 грудня 2014 по 22 березня 2020 року, звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за ст.38 КЗпП.
В день звільнення відповідач не провів із ним остаточного розрахунку, у зв`язку з чим на день подачі позову утворилась заборгованість по заробітній платі у розмірі 47377,49 грн. за період з листопада 2019 року по березень 2020 року.
Крім того, на підставі п.8.10 Колективного договору просив стягнути одноразову допомогу при звільненні як працівник, що має право на пенсію за віком, при першому його звільненні, що враховуючи його стаж праці в галузі у 28 років, складає чотиримісячний середній заробіток, тобто 53705,80 грн.
Просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість з оплати праці у розмірі 47377,49 грн. та відповідно до п.8.10 колективного договору одноразову допомогу у розмірі 53705,80 грн.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 11 листопада 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі за період: грудень 2019 року, лютий 2020 року - березень 2020 року в сумі 47 377 (сорока семи тисяч трьохсот сімдесяти семи) гривень 49 копійок без утримання з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів, в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просив рішення суду скасувати частково, задовольнивши його позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування вказав, що сам відповідач у відзиві вказав, що вихідна допомога у розмірі 45573,23 грн. була перерахована позивачу, однак це не відповідає дійсності, та відповідач доказів виплати цієї суми не надав. Крім того, сам суд вказав у мотивувальній частині про те, щ згідно довідки ДП «ВК «Краснолиманська» №973 від 05.10.2021 року заборгованість перед позивачем складає 65026,68 грн. після утримання обов`язкових платежів та зборів. Вважає, що суд мав стягнути хоча б цю суму на його користь. Крім того, вважає, що у його випадку вищу юридичну силу має не правова позиція Верховного суду у справі № 235/4478/17, а Закон України «Про оплату праці», згідно ст.21 якого працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору, тобто у його випадку відповідно до п.8.10 Колективного договору. 

Відповідачем ДП «ВК «Краснолиманська» подано відзив на апеляційну скаргу, у якому він просив залишити рішення без змін, а скаргу позивача без задоволення, оскільки рішення суду є законним, обґрунтованим, та відповідає фактичним обставинам справи.

Частиною 3 ст.3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч.3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ціна у позову у даній справі складає 101083,29 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Таким чином дану справу слід розглядати без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишенню без змін з наступних підстав.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що позивач перебував у трудових відносинах з ДП «ВК «Краснолиманська» з 27 серпня 1996 року (наказ № 844/к від 27.08.1996р.) по 5 вересня 2014 року (наказ № 392/к від 05.09.2014р.), з 5 грудня 2014 року (наказ № 5140/к від 05.12.2014р.) по 22 березня 2020 року (наказ № 342/к від 22.03.2020р.), звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком.
У позовній заяві ОСОБА_1 зазначено, що починаючи з грудня 2019 року відповідач почав сплачувати заробітну плату не у повному обсязі та нерегулярно, що призвело до виникнення заборгованості за кожен місяць. Так, відповідач, згідно довідки ОК-5 у листопаді 2019 року нарахував позивачу 9890,16 грн., виплатив 993,22 грн., у грудні 2019 року нарахував 12637,13 грн., виплатив 4290 грн., у січні 2020 року нарахував 13026,80 грн., виплатив 3474,11 грн., у лютому 2020 року нарахував 13826,11 грн., виплатив 2080 грн., тобто за цей період відповідач мав сплатити позивачу 60842,52 грн., а сплатив 13465,03 грн.
Згідно довідки ДП «ВК «Краснолиманська» № 973 від 05.10.2021р. заборгованість з виплати заробітної плати перед ОСОБА_1 складає за грудень 2019 року 14213,55 грн., лютий 2020 року 5239,90 грн.,  березень 2020 року 45573,23 грн., тобто всього 65026,68 грн. після утримання обов`язкових податків та зборів. Дана довідка підписана головним бухгалтером Шибенко Т.В., начальником розрахункового сектору ОСОБА_2 та завірена печаткою підприємства.
Відповідно до п.8.10 Колективного договору державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська», зареєстрованого виконавчим комітетом Родинської міської ради за реєстраційним №1 24 квітня 2017 року № 02-47-246 від 05 травня 2017 року, працівнику, який має право на пенсію за віком, при першому його звільненні з підприємства (незалежно від причин звільнення, крім звільнення за порушення законодавства, трудової дисципліни і правил техніки безпеки), виплачується одноразова допомога, розмір якої залежить від стажу роботи в галузі і середнього заробітку, але не менше: для чоловіків: 10 років - середньомісячний заробіток, 15 років - двохмісячний середній заробіток, 20 років - трьохмісячний середній заробіток, 25 років - чотирьохмісячний середній заробіток, 30 років і більш - п`ятимісячний середній заробіток. Виплату здійснювати за рахунок коштів прибутку підприємства.
Зі звіту про фінансові результати (звіт про сукупний дохід) державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» за 2020 року графа «Чистий фінансовий результат: прибуток» містить прочерк, а графа «збиток» - цифру «191057» , за 9 місяців 2021 року графа «Чистий фінансовий результат: прибуток» містить прочерк, а графа «збиток» - цифру «333993»

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що право позивача на отримання заробітної плати було порушено відповідачем і підлягає захисту судом шляхом стягнення заборгованості по заробітній платі за період: грудень 2019 року, лютий 2020 року березень 2020 року в сумі 65026,68 грн. без утримання податків та інших обов`язкових платежів., водночас суми підлягають стягненню у розмірі 47377,49 грн., тобто у межах позовних вимог. Щодо вимоги про стягнення одноразової допомоги відповідно до п.8.10 Колективного договору, то за умов відсутності прибутку на підприємстві відповідача у нього немає можливості для виплати позивачу одноразової допомоги, таким чином, права позивача не були порушені.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками та зазначає наступне.

Частиною 1 ст.94 КЗпП України передбачено, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно з ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Отже, законом передбачено, що при звільненні працівник одержує від підприємства, установи, організації всі суми, зокрема й заробітну плату, одержати яку він має право з урахуванням встановленого належним чином розміру заробітної плати.
Відповідно до частини другої статті 30 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.
Відповідно до статті 8 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів.
Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.
Водночас апеляційний суд також враховує положення ч.1 ст.76 ЦПК України, відповідно до якої, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За статтею 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
На підставі ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як вбачається з матеріалів справи, в довідці №973 від 05.10.2021 року, яку було додано відповідачем до відзив на позовну заяву, визнано факт наявності заборгованості з виплати заробітної плати перед ОСОБА_1 за грудень 2019 року, лютий-березень 2020 року на загальну суму 65026,68 грн. після утримання обов`язкових податків та зборів. Дана довідка підписана уповноваженими особами, розрахунок зазначений у ній не оспорено позивачем, отже за таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано прийняв її у якості належного доказу.
Водночас суд першої інстанції також вірно застосував положення ст.13 ЦПК України, згідно яких  суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оскільки позивачем було заявлено вимогу про стягнення на свою користь 47377,49 грн. заборгованості по заробітній платі, то суд першої інстанції, застосувавши принцип диспозитивності, вірно присудив до стягнення на користь позивача саме зазначену суму. Доводи апеляційної скарги не впливають на правильність висновків суду першої інстанції в частині задоволених вимог про стягнення на користь позивача заборгованості із заробітної плати.

Щодо вимоги про стягнення на користь позивача одноразової допомоги відповідно до п.8.10 колективного договору у розмірі 53705,80 грн. апеляційний суд зазначає наступне.
Статтею 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 01 липня 1993 року визначено, що положення генеральної, галузевої, регіональної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.
Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України «Про колективні договори і угоди» та ст.18 КЗпП України положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.
Відповідно до п. 8.10 Колективного договору державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська», зареєстрованого виконавчим комітетом Родинської міської ради за реєстраційним №1 24 квітня 2017 року № 02-47-246 від 05 травня 2017 року, працівнику, який має право на пенсію за віком, при першому його звільненні з підприємства (незалежно від причин звільнення, крім звільнення за порушення законодавства, трудової дисципліни і правил техніки безпеки), виплачується одноразова допомога, розмір якої залежить від стажу роботи в галузі і середнього заробітку, але не менше: для чоловіків: 10 років - середньомісячний заробіток, 15 років - двохмісячний середній заробіток, 20 років - трьохмісячний середній заробіток, 25 років - чотирьохмісячний середній заробіток, 30 років і більш - п`ятимісячний середній заробіток. Виплату здійснювати за рахунок коштів прибутку підприємства.
Зі звіту про фінансові результати (звіт про сукупний дохід) державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» за 2020 року графа «Чистий фінансовий результат: прибуток» містить прочерк, а графа «збиток» - цифру «191057» , за 9 місяців 2021 року графа «Чистий фінансовий результат: прибуток» містить прочерк, а графа «збиток» - цифру «333993».
Отже, вбачається, що за минулі роки підприємство відповідача було збитковим, що не заперечується сторонами.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, оскільки підприємство не отримувало прибутку, відповідач не мав джерела для виплат позивачеві одноразової допомоги в розмірі чотиримісячного середнього заробітку при звільненні з роботи згідно колективного договору.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеною у постанові від 16 серпня 2018 року у справі № 235/4478/17.

Посилання позивача на положення ст.21 ЗУ «Про оплату праці» не випливають на правову оцінку, оскільки дані положення не суперечать висновку суду першої інстанції. Так, у ч.1 зазначеної статті вказано, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. В даному випадку умовами п.8.10 Колективного договору ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» передбачено, що виплата одноразової допомоги може здійснюватися за рахунок коштів прибутку підприємства, який у даному випадку відсутній.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Враховуючи зазначене, відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, підстави для перерозподілу судових витрат за результатами розгляду апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як справа є малозначною, ціна позову у якій менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 11 листопада 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: