Ухвала                                                    
 
21 вересня 2022 року
м. Київ
 
справа № 367/4126/20
провадження № 61-2026св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач),                 Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
особа, яка подала касаційну скаргу, - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на постанову Київського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Андрієнко А. М., Соколової В. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
В липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до       ОСОБА_2 про стягнення 620 000 грн боргу, 31 577,53 грн процентів за користування чужими грошовими коштами.
Позовна заява мотивована тим, що  ОСОБА_2 приймає спільну участь у будівництві багатоквартирного житлового будинку разом із забудовником, яким є ТОВ «Стандарт Білдінг».
Зазначала, що на підставі усної домовленості 28 грудня 2019 року вона передала ОСОБА_2 620 000 грн, на підтвердження чого надала квитанцію про перерахування вказаних коштів, відповідач після введення будинку в експлуатацію мав підписати з нею договір купівлі-продажу квартири.
Вказувала, що відповідний будинок 03 вересня 2019 року введений в експлуатацію, проте ОСОБА_2 ухиляється від підписання договору.
Одночасно із позовною заявою подано заяву про забезпечення позову, у якій просить накласти арешт на нежитлове приміщення № 274, загальною площею 19,5 кв. м в будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; нежитлове приміщення № 273, загальною площею 35,8 кв. м в будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Накладення арешту на майно обґрунтовує необхідністю забезпечити позовні вимоги та гарантувати виконання рішення суду, оскільки відповідач може відчужити майно. Зазначає, що загальна вартість зазначеного нерухомого майна відповідає ціні позову.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 08 липня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, не надано доказів про відсутність у відповідача грошових коштів, які позивач просить стягнути. При цьому відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта                   № 213711193 від 24 червня 2020 року ОСОБА_2 належить і інше нерухоме майно.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Київського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 08 липня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задоволено.
Накладено арешт на нежитлове приміщення № 274, загальною площею              19,5 кв. м в будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Накладено арешт на нежитлове приміщення № 273, загальною площею            35,8 кв. м в будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Скасовуючи ухвалу місцевого суду та задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що оскільки предметом спору є повернення грошових коштів в сумі 651 577,63 грн, а вартість об`єктів нерухомості орієнтовно відповідає заявленій ціні позову, тому обраний позивачем вид забезпечення позову - накладення арешту на майно, що належить відповідачу на праві власності, є співмірним із заявленими позовними вимогами.
При цьому апеляційним судом зазначено, що обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
У лютому 2022 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 .
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12 вересня 2022 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
 
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати судове рішення апеляційного суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не враховано, що вкладом у спільну діяльність було незавершене будівництво, яке є об`єктом спільної сумісної власності, оскільки придбалось під час перебування у шлюбі, тому всі побудовані та отримані в результаті такої діяльності об`єкти є об`єктами спільної сумісної власності.
Таким чином, арешт накладено на майно особи, яка не була залучена до участі у справі.
Заявник посилається на те, що вирішуючи питання про забезпечення позову у цивільній справі, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
 
Відзиву на касаційну скаргу не подано
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
В липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до      ОСОБА_2 про стягнення 620 000 грн боргу, 31 577,53 грн процентів за користування чужими грошовими коштами.
 
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 08 липня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційне провадження підлягає закриттю.
 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
 
За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.
 
Стаття 129 Конституції України встановлює основні засади судочинства, якими, зокрема, є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини 1 цієї статті).
 
Вказана конституційна норма конкретизована законодавцем у                             статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», згідно з якою учасники судового процесу та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Отже, реалізація конституційного права на оскарження судового рішення названим Законом ставиться в залежність від положень процесуального закону.
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
 
Згідно з частиною четвертою статті 389 ЦПК України особа, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, має право подати касаційну скаргу на судове рішення лише після його перегляду в апеляційному порядку за її апеляційною скаргою, крім випадку, коли судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи було ухвалено безпосередньо судом апеляційної інстанції. Після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи.
 
Зазначені норми цивільного процесуального права визначають коло осіб, які наділені процесуальним правом на касаційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.
 
На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести свій правовий зв`язок зі сторонами спору або безпосередньо із судовим рішенням через обґрунтування такого критерію, як вирішення судом питання про її право, інтерес та/або обов`язок, як елементів змісту матеріально-правових відносин, в площині яких виник спір. Такий зв`язок повинен бути безпосереднім, а не ймовірним та опосередкований іншими правовідносинами.
 
Верховний Суд зауважує, що саме судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та/або обов`язків цієї особи або містити судження про права та/чи обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.
 
Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки (права, свободи, інтереси) особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення є висновки суду про права та/чи обов`язки (права, свободи, інтереси) цієї особи або якщо у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про її права та/чи обов`язки (права, свободи, інтереси). У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що випливають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.
 
Обов`язковою умовою надання правового захисту є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
 
Тлумачення частини четвертої статті 389 ЦПК України дозволяє зробити висновок про те, що касаційна скарга може бути подана особою, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки лише після розгляду апеляційною інстанцією її апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції. Водночас ця норма передбачає виняток із загального правила, а саме оскарження до суду касаційної інстанції постанови суду апеляційної інстанції у випадку, якщо ухвалене цієї інстанцією судове рішення стосується безпосередньо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків такої особи.
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом першої чи апеляційної інстанції питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
 
У касаційній скарзі ОСОБА_3 оскаржує постанову Київського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року, якою задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову.
При цьому у касаційній скарзі заявник вказує на порушення її прав, окрім накладеного арешту оскаржуваною постановою апеляційного суду на нежитлове приміщення № 274, загальною площею 19,5 кв. м, нежитлове приміщення № 273, загальною площею 35,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , накладенням арешту на квартиру АДРЕСА_2 .
 
Разом із тим, з постанови Київського апеляційного суду від 24 вересня           2020 року вбачається, що у ній не вирішувалось питання щодо забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 , тому колегія судді не враховує вказані доводи касаційної скарги.
 
Щодо доводів касаційної скарги про порушення прав заявника, як особи, яка не була залучена до участі у справі, забезпеченням позову у вказаній справі шляхом накладенням арешту на нежитлові приміщення  АДРЕСА_3 .
 
Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
 
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийнято на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому його виконанні.
 
Забезпечення позову по суті - це тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
 
У частині першій статті 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Зокрема позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачем і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.
 
Задовольняючи заяву про забезпечення позову у спосіб накладення арешту на нерухоме майно, суд апеляційної інстанції виходив з того, що існує реальна загроза невиконання судового рішення з боку відповідача у разі задоволення позовних вимог, запропонований позивачем спосіб забезпечення позову є співмірним із заявленими вимогами.
 
Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що майно, на яке апеляційним судом накладено арешт, є спільною сумісною власністю, оскільки було набуто під час шлюбу з відповідачем, тому накладення такого арешту в порядку статей 149, 150 ЦПК України порушує її права як співвласника майна, не залученого до участі у справі, не можуть бути прийняті судом з огляду на таке.
 
З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта вбачається, що власником майна щодо якого апеляційним судом вжито заходів забезпечення позову, зареєстрований ОСОБА_2 , матеріали справи на момент ухвалення оспорюваної постанови не містили інформації щодо правового режиму спірного майна, а також доказів визначення частки відповідача, тому в апеляційного суду були відсутні підстави для накладення арешту на певну частку майна.
Крім того, заходи забезпечення позову носять тимчасовий характер та встановлюють обмеження лише щодо розпорядження майном, оскільки арештоване майно фактично продовжує перебувати у володінні та користуванні власника.
 
Також колегія суддів відхиляє посилання заявника на неврахування апеляційним судом висновків, які містяться у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 755/5333/20, від 01 грудня 2021 року у справі № 569/5761/19, оскільки у вказаних справах було вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно осіб, які були його власниками, але не були залучені до участі у справі й не знаходились із відповідачем у шлюбних відносинах, натомість у справі, яка переглядається, матеріали справи містять докази того, що на час ухвалення апеляційним судом оскаржуваного судового рішення майно, щодо якого вжито заходів забезпечення позову, належить на праві власності відповідачу.
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом першої чи апеляційної інстанції питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
 
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що судове рішення апеляційного суду не порушує прав заявника, тому відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 396 ЦПК України касаційне провадження підлягає закриттю.
 
Керуючись статтями 260, 396 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на постанову Київського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року закрити.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                  Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
                                                                                                        О. М. Осіян
 
                                                                                                        Н. Ю. Сакара
                                                                                                       
                                                                                                        В. В. Шипович