ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2022 року 
м. Київ
справа № 160/3875/19
провадження № К/9901/4364/20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача - Єзерова  А.А., суддів: Кравчука В.М., Стародуба О.П.
розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу
за касаційною скаргою Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2019 року (суддя Маковська О.В.) та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2020 року (головуючий суддя Малиш Н.І., судді Баранник Н.П., Щербак А.А.)
у справі № 160/3875/19
за позовом Фермерського господарства "ЕКО-ОВОЧІ" 
до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області 
про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу
І. РУХ СПРАВИ
1.          У квітні 2019 року Фермерське господарство "ЕКО-ОВОЧІ" звернулося до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держпраці в Дніпропетровській області, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову від 28  березня 2019 року № ДН1326/274/АВ/ТД-ФС/273.
2.          Позовні вимоги обґрунтовані помилковістю висновків відповідача про порушення позивачем вимог трудового законодавства, щодо відсутності трудового договору з найманими фізичними особами, оскільки господарством відповідно до норм чинного законодавства було укладено з фізичними особами цивільно-правові договори згідно яких виконувались роботи, а саме: зі збору врожаю капусти, моркви, цибулі; з переборки капусти та цибулі; навантажувальні роботи. За результатами виконання договорів між сторонами підписувалися відповідні акти виконаних робіт. Оплата праці за цивільно-правовими договорами мала разовий характер. Позивачем подавалися звіти за формою 1-ДФ, відповідно до яких, розрахунки з фізичними особами, відображено за ознакою доходу 102 (винагорода за цивільно-правовими договорами).
3.          Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2019 року, яке було залишене без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2020 року, позов Фермерського господарства "ЕКО-ОВОЧІ" задоволено, внаслідок чого визнано протиправною та скасувати постанову від 28 березня 2019 року № ДН1326/274/АВ/ТД-ФС/273.
4.          Не погодившись з такими судовими рішеннями, Головне управління Держпраці у Дніпропетровській області засобами поштового зв`язку надіслало до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2019 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2020 року, в якій просило скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції й ухвалити нове судове рішення про відмову Фермерському господарству "ЕКО-ОВОЧІ" в позові.
5.          Від позивача надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він просить суд залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.
ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
6.          Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що в період з 04 березня 2019 року по 05 березня 2019 року проведено інспекційне відвідування з питань додержання законодавства про працю з питань оформлення трудових відносин Фермерського господарства "Еко-Овочі", за результатами якого складено Акт інспекційного відвідування юридичної особи від 05 березня 2019 року №ДН1326/274/АВ.
7.          Інспекційним відвідуванням встановлено, що у період вересень, жовтень, грудень 2018 року, січень, лютий 2019 року Фермерським господарством "Еко-Овочі" на підставі цивільно-правових договорів були залучені додаткові працівники, а саме: ОСОБА_1 (договір від 01 вересня 2018 року №4), ОСОБА_2 (договір від 01 вересня 2018 року №3), ОСОБА_3 (договір від 01 вересня 2018 року №2), ОСОБА_4 (договір від 01 вересня 2018 року б/н), ОСОБА_5 (договір від 04 жовтня 2018 року №1), ОСОБА_6 (договір від 04 жовтня 2018 року №2), ОСОБА_7 (договір від 04 жовтня 2018 року №3), ОСОБА_8 (договір від 04 жовтня 2018 року №4), ОСОБА_9 (договір від 04 жовтня 2018 року №5), ОСОБА_10 (договір від 04 жовтня 2018 року №6), ОСОБА_11 (договір від 04 жовтня 2018 року №7), ОСОБА_12 (договір від 04 жовтня 2018 року №8), ОСОБА_13 (договір від 04 жовтня 2018 року №9), ОСОБА_14 (договір від 04 жовтня 2018 року №10), ОСОБА_15 (договір від 04 жовтня 2018 року №11), ОСОБА_16 (договір від 04 жовтня 2018 року №12), ОСОБА_17 (договір від 04 жовтня 2018 року №13), ОСОБА_18 (договір від 04 жовтня 2018 року №14), ОСОБА_4 (договір від 01 січня 2019 року №1), ОСОБА_1 (договір від 01 січня 2019 року №2), ОСОБА_2 (договір від 01 січня 2019 року №3), ОСОБА_19 (договір від 01 січня 2019 року №4), ОСОБА_20 (договір від 01 січня 2019 року №5), ОСОБА_1 (договір від 01 лютого 2019 року №1), ОСОБА_20 (договір від 01 лютого 2019 року №2), а отже встановлено порушення позивачем, використання найманої праці без укладання трудових договорів, а саме порушення частини 1 та 3 статті 24 КЗпП України.
8.          На підставі Акту від 05 березня 2019 року №ДН1326/274/АВ видано припис від 05 березня 2019 року №ДН1326/274/АВ/П про усунення виявлених порушень. Строк усунення порушень встановлено до 14 березня 2019 року.
9.          Рішенням від 14 березня 2019 року №ДН1326/274/АВ/ТД призначено розгляд справи про накладення штрафу за порушення законодавства про працю на 28 березня 2019 року.
10.          За результатами розгляду справи відповідачем прийнято постанову від 28 березня 2019 року №ДН1326/274/АВ/ТД-ФС/273 про накладення штрафу в розмірі 2 503 800 грн.
11.          Незгода позивача з постановою стала підставою для звернення до суду.
ІІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
12.          Задовольняючи позов, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що у правовідносинах між позивачем та фізичними особами, що зазначені в Акті інспектування, містяться ознаки притаманні саме цивільно-правовим відносинам. Отже відповідачем, під час проведення інспекційного відвідування, не було встановлено будь-яких обставин, які б свідчили про те, що вищевказані фізичні особи здійснювали функції (виконували роботу), яким би були притаманні ознаки трудових відносин, а саме: не було встановлено систематичного виконання робіт; не було встановлено підпорядкування вказаних осіб правилам внутрішнього трудового розпорядку; не було встановлено систематичності оплати праці, що б свідчило про виплату працівнику гарантованої заробітної плати, оскільки за цивільним договором оплачується не процес праці, а її результати, котрі визначають після закінчення роботи (надання послуг) і оформляють актами здавання-приймання виконаних робіт (наданих послуг), на підставі яких провадиться їх оплата (що мало місце у спірному випадку).
IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ, ВІДЗИВУ НА КАСАЦІЙНУ СКАРГУ
13.          Заявник, обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, зазначає, що суди попередніх інстанцій надали неправильну оцінку цивільно-правовим договорам, не врахували, що виконувані особами роботи підпадають під визначення таких професій як підсобний працівник і вантажник, у зв`язку з чим помилково вважали про відсутність порушень трудового законодавства.
14.          Головне управління Держпраці у Дніпропетровській області стверджує про те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування частини 1 статті 21, частин 1, 3 статті 24 КЗпП України в аспекті обов`язковості укладення трудового договору на виконання сезонних робіт у межах спірних правовідносин.
15.          У відзиві на касаційну скаргу позивач погоджується з висновками судів про наявність саме цивільно-правових, а не трудових відносин у фермерського господарства з вказаними вище особами.
V. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
16.          Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, в межах касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, а також, надаючи оцінку правильності застосування судами норм матеріального і процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з такого.
17.           Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Правові засади і гарантії здійснення громадянами права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено КЗпП України.
Згідно зі статтею 1 КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.
Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.
Частиною 3 статті 24 КЗпП України передбачено, що працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
За змістом статті 21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
18.          З аналізу чинного законодавства вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється.
19.          Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина 3 статті 24 КЗпП України).
20.          У статті 7 КЗпП України встановлено, що особливості регулювання праці сезонних працівників встановлюються законодавством.
Відповідно до пункту 1 Указу Президії Верховної Ради СРСР «Про умови праці робітників і службовців, зайнятих на сезонних роботах» від 24 вересня 1974 року № 310-ІХ сезонними вважаються роботи, які внаслідок природних і кліматичних умов можуть виконуватися лише протягом певного періоду (сезону), але не більше 6 місяців.
Згідно зі Списком сезонних робіт і сезонних галузей, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 1997 року № 278 до сезонних робіт у сільському господарстві відноситься робота в овочівництві, садівництві, виноградарстві, буряківництві, хмелярстві, на вирощуванні і збиранні картоплі, тютюну, кормів, баштанних культур, лікарських рослин
На сезонних працівників розповсюджуються умови і положення, передбачені Правилами внутрішнього трудового розпорядку та колдоговору, що діють на підприємстві (тривалість робочого часу і відпочинку, оплата праці, матеріальне стимулювання, умови і охорона праці тощо).
Працівники, зайняті на сезонних роботах, після закінчення таких робіт звільняються з підстави, передбаченої пунктом 2 статті 36 КЗпП, - закінчення строку.
Отже, трудові договори, які укладаються з сезонними працівниками, є різновидом строкових трудових договорів.
21.          Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у статті 626 Цивільного кодексу України. Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до статті 902 Цивільного кодексу України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.
Згідно з частинами 1, 2 статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.
Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.
22.          З аналізу наведених норм, Верховний Суд зазначає, що основними ознаками трудового договору, є: праця юридично несамостійна, протікає в рамках певного підприємства, установи, організації (юридичної особи) або в окремого громадянина (фізичної особи); шляхом виконання в роботі вказівок і розпоряджень власника або уповноваженого ним органу; праця має гарантовану оплату; виконання роботи певного виду (трудової функції); трудовий договір, як правило, укладається на невизначений час; здійснення трудової діяльності відбувається, як правило, в складі трудового колективу; виконання протягом встановленого робочого часу певних норм праці; встановлення спеціальних умов матеріальної відповідальності; застосування заходів дисциплінарної відповідальності; забезпечення роботодавцем соціальних гарантій. 
23.          Зокрема, відповідальність працівника за трудовим договором регулюється лише імперативними нормами (КЗпП України та інших актів трудового законодавства), що не можуть змінюватися сторонами у договорі, а відповідальність виконавця послуг у цивільно-правових відносинах визначається в договорі, а те, що ним не врегулювано - чинним законодавством України.
24.          Зі співставлення трудового договору з цивільно-правовим договором, відмінним є те, що трудовим договором регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного результату. Виконавець за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ним ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №820/1432/17, 06 березня 2019 року у справі №802/2066/16-а, 13 червня 2019 року у справі №815/954/18 та інших.
25.          Вказаний підхід застосовний і до розмежування між строковим трудовим договором на виконання сезонних робіт та цивільно-правовим договором про надання послуг.
26.          Застосовуючи наведений підхід до обставин цієї справи, варто врахувати, що судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем у період вересень, жовтень, грудень 2018 року , січень, лютий 2019 року укладено договори цивільно-правового характеру, які є типовими. Умовами договорів визначений вид робіт (наданих послуг), їх об`єм та строк виконання. У Договорах зазначається про те, що "Виконавець виконує роботу на власний ризик, самостійно організовує виконання роботи, не підлягає під дію правил внутрішнього трудового розпорядку, не має право на одержання допомоги із соціального страхування, не сплачує страхові внески на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням" (пункт 1.1.), тобто Виконавець не є найманим працівником та згоден з тим, що на нього не поширюється дія норм чинного законодавства "Про загальнообов`язкове соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що спричинили втрату працездатності". Договорами визначено, що факт надання відповідних послуг (робіт) з боку Виконавця засвідчується Актами прийому наданих послуг (виконаної роботи).
Також, умовами Договорів передбачено, що за виконану роботу замовник сплачує виконавцеві винагороду у чітко визначеному договором розмірі (пункт 2.1), оплата якої здійснюється не пізніше 10 днів з дня прийняття Замовником (пункт 2.2).
27.          Як встановлено судами на підтвердження виконання робіт (наданих послуг) позивачем надано Акти прийому наданих послуг по цивільно-правових договорах, відомості виплати винагороди за договорами цивільно-правового характеру, видатково-касові ордери на виплату винагороди. 
При цьому, позивачем, у зв`язку із нарахуванням вказаним особам доходу, сплачено відповідні збори і податки.
28.          Суди, проаналізувавши умови договорів, зробили висновки про те, що за умовами договору передбачена періодичність надання послуг виконавцем, без фіксації конкретного графіку роботи та без дотримання певного трудового розпорядку, що оплата наданих послуг проводилась саме по факту наданих конкретних послуг за актами прийому наданих послуг, а не за сам процес виконання трудових обов`язків протягом трудового дня, наявний термін договору, характер роботи обумовлений необхідністю виконувати лише конкретні обсяги замовлень не систематично. Також виконавець не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку.
Визначені в Договорах роботи, мають тимчасовий характер, натомість, як зазначено вище, робота за трудовим договором має постійний характер, а договір укладається, як правило, на невизначений строк.
29.          Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, наданих судам попередніх інстанцій.
30.           Відповідно до статті 24 КАС України Верховний Суд переглядає судові рішення місцевих та апеляційних адміністративних судів у касаційному порядку як суд касаційної інстанції.
31.          Як зазначено у частині 4 статті 328 КАС України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.
32.          За приписами частини 1 статті 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
33.          До повноважень Верховного Суду не входить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, тобто об`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.
34.          Враховуючи наведене, Суд не встановив порушень норм матеріального і процесуального права при скасуванні судами постанови відповідача про накладення штрафу.
35.          Відповідно до статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
36.          З огляду на викладене, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
37.          Оскільки Верховний Суд залишає без змін судові рішення, то відповідно до статті 139 КАС України, судові витрати не підлягають новому розподілу.
Керуючись статтями 2, 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2019 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2020 року у справі №160/3875/19 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                      А.А. Єзеров

Суддя                                                                                          В.М. Кравчук

Суддя                                                                                          О.П. Стародуб