Ухвала                                                               
 
26 вересня 2022 року
м. Київ
 
справа № 559/1215/19-ц
провадження № 61-8348св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє                  в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ,
третя особа - Орган опіки та піклування Дубенської міської ради (Служба у справах дітей),
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_3 на заочне рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 29 червня 2021 року у складі судді Ралець Р. В. та постанову Рівненського апеляційного суду від 04 серпня 2022 року                у складі колегії суддів: Шимківа С. С., Ковальчук Н. М., Хилевича С. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів попередніх інстанцій
 
У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей:                        ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , третя особа - Орган опіки та піклування Дубенської міської ради (Служба у справах дітей), про усунення перешкод у здійсненні права користування квартирою шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення.
 
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_7 , який                  є її рідним братом та батьком ОСОБА_2 . У цій квартирі її брат був зареєстрований і проживав до дня смерті. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер. За життя померлий склав заповіт, згідно з яким все своє майно він заповів їй. Заповіт посвідчений 11 березня 1998 року державним нотаріусом Першої Дубенської державної нотаріальної контори Ревенко І. А., реєстровий № 1003.
 
Вона своєчасно прийняла спадщину після смерті брата і 23 червня 2016 року державний нотаріус Першої Дубенської державної нотаріальної контори                  Тимощук Л. Л. видала їй свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Спадщина, на яку видане свідоцтво, складається із квартири АДРЕСА_1 . Її право власності на цю квартиру зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що свідчить інформаційна довідка                                   з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 23 червня 2016 року. Таким чином, вона є єдиним власником квартири, проте у повному обсязі цим правом скористатися не може, оскільки у ній проживають відповідачі. У спірну квартиру відповідачі самоправно вселилися після смерті її брата ОСОБА_7 .
 
З моменту набуття нею права власності на квартиру будь-яких домовленостей про те, що відповідачі будуть проживати у цій квартирі не було. Вони не набули також самостійного права на це житло з підстав, передбачених законом. У липні 2016 року вона письмово звернулася до ОСОБА_2 із вимогою звільнити належну їй на праві власності квартиру. Проте її вимога залишилася без задоволення. Відповідачі добровільно не висилилися із спірної квартири.
 
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила усунути перешкоди у здійсненні нею права користування належною їй на праві власності квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 ,                     ОСОБА_3 та їхніх неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 без надання іншого жилого приміщення.
 
Заочним рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області                           від 29 червня 2021 року позов ОСОБА_1  задоволено. 
 
Усунуто перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їхніх неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .Вирішено питання розподілу судових витрат. 
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі проживають у належній позивачці на праві власності квартирі, без її волевиявлення, що свідчить про порушення її суб`єктивного права на нерухоме майно.
 
Постановою Рівненського апеляційного суду від 04 серпня 2022 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що відповідачі не мають права на користування спірним житлом, оскільки вони не є членами сім`ї власника та не ведуть з ним спільного господарства. Договір найму (оренди) між власником житла та відповідачами не укладався. Крім того, відповідачами не надано жодних належних та достовірних доказів, які б свідчили, що вони вселилися до спірної квартири з дозволу її колишнього власника та за його життя. Відповідачі, які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , власником якого є мати ОСОБА_2 , мають право на проживання у ньому та не залишаться без житла у разі їхнього виселення із спірної квартири.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги
 
У серпні 2022 року ОСОБА_3  подала до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області                           від 29 червня 2021 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 04 серпня 2022 року, в якій просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.                        У касаційній скарзі вказує на те, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року                 у справі № 353/1096/16-ц, від 05 червня  2019 року у справі № 643/18788/15-ц,                  від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, від 13 жовтня 2020 року у справі         № 447/455/17, Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц,              від 23 жовтня 2019 року у справі № 757/19753/15-ц, від 06 листопада 2019 року                       у справі № 362/3042/17, від 13 листопада 2019 року у справі № 369/9908/15-ц,                    від 20 листопада 2019 року у справі № 462/1553/17, від 20 листопада 2019 року                    у справі № 369/7576/17, від 23 грудня 2020 року у справі № 712/11527/17,                       від 22 квітня 2021 року у справі № 686/11322/16-ц, від 20 січня 2022 року у справі                 № 761/43925/19.
 
Крім того, у касаційній скарзі міститься посилання на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) як на підставу касаційного оскарження судових рішень. Зокрема, заявниця зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (статті 19 Сімейного кодексу України) щодо виселення неповнолітньої дитини, яка є особою                  з інвалідністю-дитинства, без висновку органу опіки та піклування.
 
Також як на підставу для оскарження судових рішень заявниця посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (якщо судове рішення оскаржується                          з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу),                     а саме вказує, що суди не дослідили зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 вересня 2022 року відкрито касаційне провадження             у справі, витребувано матеріали цивільної справи, надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
19 вересня 2022 року справа надійшла до суду касаційної інстанції.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини п`ятої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції призначає справу до судового розгляду за відсутності підстав, встановлених частинами третьою, четвертою цієї статті. Справа призначається до судового розгляду, якщо хоча б один суддя із складу суду дійшов такого висновку. Про призначення справи до судового розгляду постановляється ухвала, яка підписується всім складом суду.
Виходячи з викладеного, зважаючи на те, що під час проведення попереднього розгляду справи не встановлено обставин, передбачених частинами третьою, четвертою статті 401 ЦПК України, суд вважає за необхідне призначити справу до судового розгляду.
 
Керуючись статтями 401, 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , третя особа - Орган опіки та піклування Дубенської міської ради (Служба у справах дітей), про усунення перешкод у здійсненні права користування квартирою шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення, за касаційною скаргою  ОСОБА_3 на заочне рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 29 червня 2021 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 04 серпня 2022 року призначити до судового розгляду на 12 жовтня 2022 року колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	О. В. Ступак    	
 	І. Ю. Гулейков     С. О. Погрібний