Ухвала                                                         
02 листопада 2022 року
м. Київ
справа № 761/20966/19
провадження № 61-5661св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М.,
суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Сердюк В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Відкрите акціонерне товариство банк «Біг Енергія», Товариство 
з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гровінг Стейт», ОСОБА_2 , 
третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гембарська Світлана Іванівна,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 15 травня 2020 року в складі судді Панченко О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 11 березня 2021 року в складі колегії суддів: Савченка С. І., Верланова С. М., Мережко М. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2019 року ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до Відкритого акціонерного товариства банку «Біг Енергія» (далі - ВАТ банк «Біг Енергія»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гровінг Стейт» (далі - ТОВ «ФК «Гровінг Стейт»), ОСОБА_2 , третя 
особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гембарська С. І., про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами, стягнення грошових коштів.
Позовна заява  ОСОБА_1  мотивована тим, що 07 вересня 
2005 року між ним і ВАТ банк «Біг Енергія» укладено кредитний договір, 
а у подальшому додаткові угоди до нього, відповідно до умов яких банк зобов`язався надати йому кредит на споживчі потреби у загальному розмірі 70 000 дол. США зі строком повернення до 09 березня 2010 року. З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань позивач передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 , про що укладено договір іпотеки від 07 вересня 2005 року.
Вказував, що у 2013 році ВАТ банк «Біг Енергія» відступив право вимоги за кредитним й іпотечним договорами на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра і гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра і гарантія»), яка 21 липня 2016 року відступила право вимоги за вказаними правочинами на користь ТОВ «ФК «Гровінг Стейт», яка, у свою чергу, в цей же день (21 липня 2016 року) відступила право вимоги за спірними договорами ОСОБА_2 . 
Позивач вважає, що укладені між відповідачами договори відступлення права вимоги за кредитним й іпотечним договорами суперечать нормам законодавства, оскільки відступлення права вимоги за кредитним договором може бути здійснено лише на користь іншого банку або 
фінансової установи, яка повинна мати ліцензію на здійснення фінансових операцій. ОСОБА_2 не є банківською або фінансовою установою, тому відступлення права вимоги на її користь суперечить частині третій статті 512, статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Крім цього, спірний договір підпадає під визначення договору факторингу, який може укладатися лише фінансовою компанією, включеною до Державного реєстру фінансових установ, яка має відповідну ліцензію на здійснення факторингових операцій. Недійсність договору про відступлення права вимоги за кредитним договором зумовлює недійсність відступлення прав вимоги за договором іпотеки.
Також зазначав, що 21 серпня 2008 року між ним і ВАТ банк «Біг Енергія» підписано додаткову угоду до кредитного договору, відповідно до якої розмір кредиту збільшено на 20 000 дол. США, тобто до суми 70 000 доларів США. Однак, 21 серпня 2008 року позивач отримав лише 7 000 дол. США, 02 квітня 2009 року - 5 185 дол. США і 07 вересня 2009 року - 5 686 дол. США. Решта коштів у розмірі 2 129 дол. США йому не були видані. Вважає, що новий кредитор, яким є ТОВ «ФК «Гровінг Стейт», з огляду на невиконання зобов`язань щодо видачі кредитних коштів відповідно до частини п`ятої 
статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» зобов`язаний сплатити йому пеню за кредитним договором у розмірі 120 733 дол. США.
На підставі викладеного  ОСОБА_1 просив: визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 21 липня 2016 року, укладений між 
ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» і ОСОБА_2 ; визнати недійсним договір відступлення права вимоги за договором іпотеки від 21 липня 2016 року, укладений між ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» і ОСОБА_2 ; стягнути 
з ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» на його користь пеню у розмірі 120 733 дол. США.
Короткий зміст судових рішень судів першої й апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення 
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 15 травня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що договір відступлення права вимоги за кредитним договором та договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки укладені між ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» 
і ОСОБА_2 на підставі статей 512-519 ЦК України, тобто в порядку уступки права вимоги. Форма спірних договорів відповідає встановленим законом вимогам, його сторони мали необхідну правоздатність та дієздатність для укладення цих правочинів. Волевиявлення сторін під час укладення договорів відступлення прав вимоги і цесії порушене не було. Вказаними договорами передано лише право вимоги щодо стягнення заборгованості, що не передбачає надання фінансових послуг. ЦК України не містить заборони відступлення кредитором права вимоги за кредитним договором до фізичної особи, що не є суб`єктом підприємницької діяльності. Оспорювані позивачем договори укладені в зв`язку із відступленням права вимоги за основним зобов`язанням шляхом укладення договору цесії, а не факторингу. Оспорювані договори не суперечать нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, тому підстав недійсності цих договорів, визначених статтями 203, 215 ЦК України, не вбачається. Позивач не надав жодного допустимого доказу щодо невідповідності спірних правочинів нормам ЦК України.
Відмовляючи у задоволенні вимог в частині стягнення з ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» на користь позивача пені у розмірі 120 733 дол. США, місцевий суд виходив з того, що відповідно до розділу 2 договору відступлення права вимоги від 21 липня 2016 року ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» відступила 
ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» саме право вимоги за кредитним договором, що жодним чином не стосується заборгованості первісного кредитора - 
ВАТ банк «Біг Енергія», перед позивачем.
Постановою Київського апеляційного суду від 11 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 15 травня 2020 року змінено 
в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення Деснянського районного суду міста Києва від 15 травня 
2020 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що нормативно-правові акти, якими врегульовано процедуру ліквідації банку, допускають продаж майна банку, який перебуває у стадії виведення з ринку (ліквідації), шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання на конкурсних засадах будь-яким суб`єктам правовідносин, у тому числі без статусу банку або фінансової установи. При цьому, враховуючи відкликання Національним банком України 24 лютого 2010 року банківської ліцензії у ВАТ банк «Біг Енергія», а також наслідки початку процедури ліквідації банку й цілі цієї процедури, обмеження прав фізичних осіб на участь у торгах з продажу або наступному придбанні прав вимоги ВАТ банк «Біг Енергія» законодавством не визначені. 
ОСОБА_2 не набула права здійснювати фінансові операції відносно позивача як боржника, оскільки за умовами договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги у неї виникло лише право вимагати виконання зобов`язань у розмірі та обсязі, які існували на час укладення цього договору, без можливості нарахування додаткових процентів і неустойки, право на нарахування яких мав первісний кредитор ВАТ банк «Біг Енергія».
Оскільки на час укладення 27 грудня 2013 року між особою, уповноваженою на ліквідацію ВАТ банк «Біг Енергія», і ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» договору купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором, нарахування неустойки (штрафу, пені) й інших санкцій за всіма видами заборгованості банку припинилося, то відповідно у нового кредитора - 
ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», як і наступних кредиторів відсутній обов`язок сплачувати пеню, що унеможливлює задоволення вимог позивача про стягнення пені.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі ОСОБА_1  просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 15 травня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 березня 
2021 року, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в частині вимог про визнання недійсними укладених між ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» 
і ОСОБА_2 договорів відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, передати справу на новий розгляд 
в частині вирішення вимог про стягнення з ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» заборгованості за кредитним договором від 07 вересня 2005 року.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі ОСОБА_1  посилається на пункт 1 частини другої 
статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) як на підставу оскарження судових рішень. Вважає, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права 
у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц, 
від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, від 31 жовтня 2018 року 
у справі № 465/646/11, Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року 
у справі № 3-238гс16
Касаційна скарга також мотивована тим, що суди залишили поза увагою доводи, аргументи і факти, на які посилався позивач. Суди помилково врахували висновки касаційного суду, які викладені за результатом розгляду справ з іншими фактичними обставинами справи. Суди неправильно застосували норми глави 73 ЦК України, Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05 липня 2012 року № 2. Апеляційний суд неправильно застосував висновок Європейського суду з прав людини.
У порушення вимог закону продаж ОСОБА_2 права вимоги за 
кредитним договором був проведений без конкурсу. Суди також залишили поза увагою, що договір від 21 липня 2016 року за своєю правовою 
природою є договором факторингу. Разом з цим ОСОБА_2 не може бути 
стороною договору факторингу, що відповідно до статті 203 ЦК України зумовлює його недійсність. Суди помилково вказували на встановлені 
у справі № 754/15560/16-ц обставини як підставу для відмови у задоволенні заявлених у цій справі вимог. Суди залишили поза увагою заперечення позивача щодо клопотання представника ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» про приєднання до матеріалів справи доказів щодо зміни умов договору відступлення права вимоги від 21 липня 2016 року. Суди неправильно встановили, що заборгованість за кредитним договором від 07 вересня 
2005 року стосується тільки первісного кредитора - ВАТ банк «Біг Енергія», 
і не стосується наступних кредиторів за цим договором, зокрема, 
 ОСОБА_2 і ТОВ «ФК «Гровінг Стейт». Банк порушив умови кредитного договору, частину коштів видав із затриманням строків, а частину коштів не видав, тому кредитор зобов`язаний сплатити неустойку.
Інші учасники справи відзиву на касаційну скаргу не направили.
Рух справи у суді касаційної інстанції
05 квітня 2021 року ОСОБА_1 надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 15 травня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 березня 2021 року.
Ухвалою Верховного Суду від 20 квітня 2021 рокувідкрито касаційне провадження у справі.
Справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року справу призначено до розгляду.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження 
в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, 
а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити 
у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права 
у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується 
з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених 
у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 липня 2022 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 206/4841/20 за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до  Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестстандарт», приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Рички Ю. О., приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Немм О. В., ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Гугель С. Ю., Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання недійсним та скасування договору відступлення прав вимоги за іпотечним договором, визнання недійсним та скасування договору відступлення прав вимоги за кредитним договором, визнання незаконним та скасування рішення нотаріуса щодо реєстрації права власності за договором іпотеки, визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна із чужого незаконного володіння.
Верховний Суд, передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, вважав за необхідне відступити (шляхом конкретизації) від висновку, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 та від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18.
Обґрунтовуючи підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважала, що за умови дотримання критеріїв розмежування правовідносин факторингу та цесії, які застосовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11, набувачем права вимоги у кредитних відносинах на підставі договору цесії може бути й фізична особа. Аналогічна позиція також раніше висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду у постанові 
від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 у якій зазначено: «якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, 
а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 ЦК України)». У постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 Велика Палата Верховного Суду відступила від означеного загального висновку, сформульованого у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №?465/646/11, конкретизувавши його лише винятком про те, що відступлення права вимоги (цесія) за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації.
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважав, що в справі, що переглядається, внаслідок відступлення права вимоги, яке виникло на підставі кредитного договору, не відбувається жодного порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу боржника. 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вказував на необхідність відступу від загальних висновків, викладених у наведених постановах, оскільки конкретизація висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах є формою відступлення від нього, про що вже вказувалося у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 та 
від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17.
Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що є підстави для відступу (шляхом конкретизації) від висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у її постановах від 31 жовтня 2018 року у справі 
№ 465/646/11, від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 про те, що «відступлення права вимоги за кредитним договором на користь 
фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та 
статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, 
кредитор-банк або інша фінансова установа» та що «відступлення права вимоги за кредитними і забезпечувальними договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації».
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року прийнято до розгляду справу № 206/4841/20.
Відповідно до пункту 10 частини першої статті 252 ЦПК України у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) 
у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі. 
Згідно з пунктом 14 частини першої статті 253 ЦПК України провадження 
у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини першої статті 252 цього Кодексу, - до закінчення перегляду в касаційному порядку.
Судові рішення у справі, яка є предметом перегляду, та судові рішення, які передані на розгляд Великої Палати Верховного Суду, ухвалені у подібних правовідносинах.
Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне зупинити провадження 
у справі № 761/20966/19 до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 206/4841/20.
Керуючись статтями 252, 253, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Зупинити провадження у справі за позовом  ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства банку «Біг Енергія», Товариства 
з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гровінг Стейт», ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гембарська Світлана Іванівна, про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами, стягнення грошових коштів, за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 15 травня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 11 березня 2021 року, до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 206/4841/20.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                    І. М. Фаловська
Судді                                                                                                 В. М. Ігнатенко
                                                                                                            С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв
В. В. Сердюк