КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

   справа №359/8638/21                                           Головуючий у І інстанції - Яковлєва Л.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/1359/2022  Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.

                                                                  ПОСТАНОВА
                                                             ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
24 жовтня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

судді-доповідача Гуля В.В.,
суддів   Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області  від 27 липня 2021 року у справі за позовом Київського обласного центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди внаслідок незаконного отримання допомоги по безробіттю,-  
 
                                                          встановив:
 
30 жовтня 2020 року представник позивача ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, яким просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Київського обласного центру зайнятості незаконно отриману допомогу по безробіттю в розмірі 36615,44 грн. та судовий збір у розмірі 2102,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 10 грудня 2019 року до Бориспільської міськрайонної філії Київського обласного центру зайнятості звернулась ОСОБА_1 , яка була за реєстрована як безробітна та отримала статус безробітної.
 17 грудня 2019 року відповідачу на підставі наданих відомостей та поданих документів було призначено допомогу по безробіттю та розпочато її виплату. Під час перебування відповідача на обліку у позивача при обміні даних з ПФУ було виявлено факт зайнятості особи в період перебування на обліку. 
На основі вказаних даних проведено розслідування страхового випадку, про що складено акт від 03 червня 2020 року за № 24, де роботодавець надав документи, що підтверджують праце-влаштування за договором в ТОВ «ФУДКОМ». 
У зв`язку з цим розраховано довідку про розрахунок суми, яка підлягає поверненню. 04 червня 2020 року позивачем видано наказ про повернення надміру виплачених коштів ОСОБА_1 .. Вказаний наказ вручено відповідачу під особистий підпис з вимогою сплатити незаконно отриманні кошти. Проте, кошти відповідачем в добровільному порядку не повернено, тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.
Рішенням  Бориспільського міськрайонного суду Київської області  від 27 липня 2021 року позов задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Київського обласного центру зайнятості незаконно отриману допомогу по безробіттю в сумі 36 615 (тридцять шість тисяч шістсот п'ятнадцять) гривень 44 (сорок чотири) копійки та суму судового збору в розмірі 2102 (дві тисячі сто дві) гривні 00 (нуль) копійок.
 
Не погоджуючись з вказаним рішенням     ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Вказує, документи, які надало ТОВ «ФУДКОМ», що підтверджують працевлаштування в товаристві за договором не підтверджують факту перебування у трудових відносинах з останнім.
 
Посилається на те, що позивачем надано незрозумілі розрахунки виплаченої допомоги та не надано належних та допустимих доказів щодо нарахування та виплати  суми допомоги по безробіттю саме у тому розмірі, що зазначено в позові.
 
Вказує, що розслідування і складення Акту було проведено центром зайнятості після зняття її з обліку в центрі зайнятості з порушенням встановленого порядку та про їх наявність її не повідомлено. А також вважає, що ст.1212 ЦК України у даному випадку не застосовується.
 
Посилається на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не надана належна оцінка наявним у справі доказам.
 
Позивач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та вказує на законність оскаржуваного рішення.
 
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
 
 Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
 
Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню враховуючи наступне. 

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції встановлено, що 10 грудня 2019 року до Бориспільської міськрайонної філії Київ-ського обласного центру зайнятості звернулась ОСОБА_1 із заявами про надання статусу безробітного та про призначення виплати допомоги по безробіттю (а.с. 7, 8).
В той же день, 10 грудня 2019 року ОСОБА_1 була зареєстрована як безробітна та отримала статус безробітної, що підтверджується персональною карткою за № НОМЕР_1 (а.с. 9).
17 грудня 2019 року відповідачу на підставі наданих відомостей та поданих документів призначено допомогу по безробіттю та розпочато її виплату, що не заперечується сторонами.
Під час перебування відповідача на обліку у Бориспільській міськрайонній філії Київського обласного центру зайнятості при обміні даними з ПФУ позивачем виявлено факт зайнятості ОСОБА_1 в період перебування на обліку у Бориспільській міськрайонній філії Київ-ського обласного центру зайнятості.
Згідно акту за № 24 щодо розслідування страхових випадків та обгрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно Закону України «Про зайнятість населення» від 03 червня 2020 року (а.с. 15), встановлено, що 08 січня 2020 року між ТОВ «ФУДКОМ» та ОСОБА_1 був укладений договір про виконання робіт (надання послуг) за № 003-116, а саме робіт з оформлення вихідної документації, повязаної з рухом товарно-матеріальних цінностей. Термін дії договору вказано з 08 січня 2020 року по 31 грудень 2020 року (а.с. 10-11). 31 січня 2020 року між сторонами підписана Додаткова угода щодо вартості робіт за січень 2020 року (а.с. 12-13). 11 лютого 2020 року підписана Додаткова угода про дострокове розірвання Договору за № 003-116 (а.с. 14).
04 червня 2020 року директором Бориспільської міськрайонної філії Київського обласного центру зайнятості ОСОБА_2 видано наказ за № 19 про повернення помилково (надміру) виплачених коштів, яким  зобов`язано ОСОБА_1 повернути кошти, виплачені як допомогу по безробіттю в сумі 36 615,44 грн (а.с. 16).
04 червня 2020 року представником позивача вручено під особистий підпис ОСОБА_1 претензію про повернення незаконно отриманих коштів, як допомогу по безробіттю у сумі 36 615,44 грн. протягом 15 календарних днів (а.с. 17). Однак, вказана претензія залишилась без задоволення, грошові кошти відповідачем в добровільному порядку не повернуто. Доказів протилежного суду сторонами не надано.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» законодавство про страхування на випадок безробіття складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, Закону України "Про зайнятість населення" та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері страхування на випадок безробіття, а також міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно до ст. 2 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» страхування на випадок безробіття здійснюється за принципом, зокрема, обов`язковості страхування на випадок безробіття всіх працюючих на умовах трудового договору (контракту) та на інших підставах, передбачених законодавством про працю, за цивільно-правовим договором, військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби), осіб, які забезпечують себе роботою самостійно, фізичних осіб-підприємців, а також добровільності такого страхування громадянами України, які працюють за межами України, членами особистого селянського та фермерського господарства, якщо вони не є найманими працівниками.
Як встановлено ст.ст. 5, 6 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» страхуванню на випадок безробіття підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту), цивільно-правового договору, включаючи тих, які проходять альтернативну (невійськову) службу, а також тих, які працюють неповний робочий день або неповний робочий тиждень, та на інших підставах, передбачених законодавством про працю, військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової служби), особи, які забезпечують себе роботою самостійно, та фізичні особи - підприємці. Право на забезпечення та соціальні послуги відповідно до цього Закону має також молодь, яка закінчила або припинила навчання у загальноосвітніх, професійно-технічних і вищих навчальних закладах, звільнилася із строкової військової або альтернативної (невійськової) служби і яка потребує сприяння у працевлаштуванні на перше робоче місце у разі реєстрації в установленому порядку відповідних осіб як безробітних.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення»  безробіття - соціально-економічне явище, за якого частина осіб не має змоги реалізувати своє право на працю та отримання заробітної плати (винагороди) як джерела існування; безробітний - особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи.
Ст. 9 Закону України "Про зайнятість населення" передбачено, що кожен має право на соціальний захист у разі настання безробіття, що реалізується шляхом: 1) участі в загальнообов`язковому державному соціальному страхуванні на випадок безробіття, яке передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття; 2) надання безоплатних соціальних послуг, зокрема, інформаційно-консультаційних та профорієнтаційних, професійної підготовки, перепідготовки, підвищення кваліфікації з урахуванням попиту на ринку праці, сприяння у працевлаштуванні, зокрема, шляхом фінансової підтримки самозайнятості та реалізації підприємницької ініціативи відповідно до законодавства; 3) надання особливих гарантій працівникам, які втратили роботу у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці; 4) надання додаткової гарантії зайнятості окремим категоріям населення, які не здатні на рівних умовах конкурувати на ринку праці.
Згідно зі ст. 43 Закону України "Про зайнятість населення" статус безробітного надається особам за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування.
Процедура реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, центром зайнятості державної служби зайнятості визначається відповідно до Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 вересня 2018 року № 792 (тут і далі - Порядок у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
За положеннями п. 2 ч. 1 ст. 44 Закону України "Про зайнятість населення" зареєстровані безробітні мають право, зокрема, на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" та цього Закону.
Відповідно до п. 18 ч. 2 ст. 22 Закону України "Про зайнятість населення" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, його територіальні органи відповідно до покладених на них завдань проводять розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади у сфері соціальної політики, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та Пенсійним фондом України. Таке розслідування здійснюється шляхом звіряння даних, зазначених у документах страхувальника, з базою даних центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та Пенсійного фонду України, а у разі потреби - шляхом проведення виїзних планових та позапланових перевірок страхувальників.
Згідно з п.п. 2, 3 Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, затвердженого Наказом Міністерства праці та соціальної політики України та Державної податкової адміністрації України 13 лютого 2009 року № 60/62 (тут і далі - Порядок у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), розслідування здійснюється шляхом проведення перевірки достовірності даних, які є підставою для надання особі статусу безробітної та виплати їй матеріального забезпечення, що зазначені в документах, поданих особою до державної служби зайнятості під час її реєстрації та протягом періоду її перебування на обліку як безробітної. Перевірка проводиться районними, міськрайонними, міськими та районними у містах центрами зайнятості, на які покладено виконання функцій робочих органів виконавчої дирекції Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, за місцем реєстрації роботодавця як платника внесків на загальнообов`язкове соціальне страхування на випадок безробіття.
За положеннями ст. 1 Закону України "Про зайнятість населення" зайнятість - це не заборонена законодавством діяльність осіб, пов`язана із задоволенням їх особистих та суспільних потреб з метою одержання доходу (заробітної плати) у грошовій або іншій формі, а також діяльність членів однієї сім`ї, які здійснюють господарську діяльність або працюють у суб`єктів господарювання, заснованих на їх власності, у тому числі безоплатно. Безробітною є особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи.
Ст. 2 Закону України "Про зайнятість населення" визначено, що безробітними визнаються працездатні громадяни працездатного віку, які через відсутність роботи не мають заробітку або інших передбачених законодавством доходів і зареєстровані у державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу, готові та здатні приступити до підходящої роботи. Безробітними визнаються також інваліди, які не досягли пенсійного віку, не працюють та зареєстровані як такі, що шукають роботу.
Відповідно до ст. 4 Закону України "Про зайнятість населення" до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно.
За положеннями ч. 2 ст. 36 Закону України "Про зайнятість населення" застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.
Згідно з ч. 3 ст. 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.
Судом встановлено, що згідно акту за № 24 щодо розслідування страхових випадків та обгрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно Закону України «Про зайнятість населення» від 03 червня 2020 року (а.с. 15), встановлено, що 08 січня 2020 року між ТОВ «ФУДКОМ» та ОСОБА_1 був укладений договір про виконання робіт (надання послуг) за № 003-116, а саме робіт з оформлення вихідної документації, повязаної з рухом товарно-матеріальних цінностей. Термін дії договору вказано з 08 січня 2020 року по 31 грудень 2020 року (а.с. 10-11). 31 січня 2020 року між сторонами підписана Додаткова угода щодо вартості робіт за січень 2020 року (а.с. 12-13). 11 лютого 2020 року підписана Додаткова угода про дострокове розірвання Договору за № 003-116 (а.с. 14).
04 червня 2020 року директором Бориспільської міськрайонної філії Київського обласного центру зайнятості ОСОБА_2 видано наказ за № 19 про повернення помилково (надміру) виплачених коштів, яким  зобов`язано ОСОБА_1 повернути кошти, виплачені як допомогу по безробіттю в сумі 36 615,44 грн (а.с. 16).
Отже, ОСОБА_1 маючи статус безробітної та отримуючи від держави відповідні суми матеріального забезпечення, не повідомила центр зайнятості про те, що 08.01.2020 року уклала з ТОВ «ФУДКОМ» про виконання робіт (надання послуг) терміном дії до 31.12.2020 року,  що впливає на умови виплати їй допомоги по безробіттю.
Укладання такого договору відповідно до чинного законодавства  є обставиною, що впливає на умови виплати їй допомоги по безробіттю, тому неповідомлення цією особою центру зайнятості про укладання договору свідчить про невиконання нею своїх обов`язків та відповідно до частини третьої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» є підставою для стягнення суми виплаченого забезпечення.
Аналогічна правова позиція сформульована Верховним Судом у постанові від 04.04.2018 року по справі № 367/2095/17.      
Відповідно до ч.ч. 1-2, 4 ст. 12 ЦПК України  цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Оскільки позивачем на підтвердження його вимог суду надано належні, допустимі та достовірні докази, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги про те, що документи надані ТОВ «ФУДКОМ» про її працевлаштування не підтверджують її зайнятості , колегією суддів до уваги не беруться, оскільки ці доводи не спростовують обгрунтованості висновків суду, зважаючи на ту обставину, що визначальним для задоволення позову був факт невиконання відповідачем обов`язку по повідомленню позивача про перебуванні у статусі самозайнятої особи, що виключає можливість надання допомоги по безробіттю.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не надана належна оцінка наявним у справі доказам, спростовуються змістом судового рішення, з якого вбачається, що судом надана повна, всебічна та об`єктивна оцінка усім наявним у справі письмовим доказам.
Доводи апеляційної скарги проте, що їй не було вручено  матеріали перевірки  не мають значення для вирішення справи оскільки ці обставини не звільняють від відповідальності.
Доводи апеляційної скарги відповідача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, як підставу для скасування рішення суду, законності та обґрунтованості рішення суду не спростовують, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норми процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, натомість справа судом вирішена правильно, з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин справи та дотриманням норм матеріального права при її вирішенні.  
Доводи апеляційної скарги, що розслідування і складення Акту було проведено центром зайнятості після зняття її з обліку в центрі зайнятості на законність рішення суду не впливають оскільки позивач не обмежений в своїх діях, щодо проведення розслідування. 
 
Судом першої інстанції застосовано норми Закону, які регулюють дані правовідносини тому доводи апеляційної скарги в частині неправильного застосування норм матеріального права є необґрунтованими.
 
Також не беруться до уваги доводи апеляційної скарги стосовно невірного розрахунку матеріальної шкоди оскільки контррозрахунок відповідачем не надано. 
Інші аргументи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди відповідача з висновками суду щодо їх оцінки.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.    
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції повно і всебічно з`ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів
                                                         постановив:

  Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області  від 27 липня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач                                                                    В.В. Гуль

Судді                                                                                        Ю.О. Матвієнко
 
                                                                                             Я.С. Мельник