ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"07" грудня 2022 р.           Справа№ 910/1193/22
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Яковлєва М.Л.
суддів:            Шаптали  Є.Ю. 
          Тищенко А.І. 

за участю секретаря судового засідання:           Гончаренка О.С.  

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 07.12.2022  у справі №910/1193/22(в матеріалах справи)

розглянувши у відкритому судовому засіданні 
матеріали апеляційної скарги           Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго»
на рішення          Господарського суду міста Києва від 05.09.2022, повний текст якого складений 13.09.2022
у справі           № 910/1193/22 (суддя Чебикіна С.О.)
за позовом           Приватного акціонерного товариства «Харківенергозбут»
до                     Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» 
про                     стягнення 7   214   396,82 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача пені в сумі 3   840   272,57 грн., штрафу в сумі 2   877   932,66 грн., 3 % річних в сумі 314   985,98 грн. та інфляційних втрат в сумі 18   205,61 грн., нарахованих за порушення строку виконання обов`язків по оплаті наданих за договором про надання послуг із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел № 099-09021 від 01.07.2019 послуг.
Відповідач проти задоволення позову заперечив пославшись на те, що:
- позивачем не надано доказів затвердження регулятором саме для позивача розміру вартості послуги із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел у липня та жовтні 2019 року, з огляду на те, що надані позивачем постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг № 2248 від 24.10.2019, № 3159 від 24.12.2019 та № 2484 від 26.11.2019 (умовами спірного договору строк виконання обов`язку оплатити надані послуги поставлений в залежність від дати затвердження регулятором розміру вартості послуги із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел, наданої постачальником у розрахунковому місяці - примітка суду), свідчать про затвердження вартості таких послуг для Товариства з обмеженою відповідальністю  «Харківенергозбут», в той час як позивачем у справі є Приватне акціонерне товариство «Харківенергозбут»;
-  позивач помилково зазначив про порушення відповідачем строку здійснення оплати за платежем за період серпня 2020 року на 16 днів (з 30.09.2020 по 15.10.2020), так як у постанові Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг № 1741 від 23.09.2020, з огляду на яку позивач визначає вказане порушення, розмір вартості послуги для позивача не затверджувався, а вказаний розмір був затверджений постановою № 1832 від 07.10.2020, яка набула чинності 09.10.2020, що свідчить про те, що відповідачем послуга мала бути оплачена до 15.10.2020 включно, а була відповідачем оплачена 16.10.2020. Вказане свідчить про відсутність підстав для стягнення з відповідача нарахованої позивачем  за вказане порушення пені в сумі 169   054,18 грн., 3 % річних в сумі в сумі 13   856,86 грн. та інфляційних втрат в сумі 105   658,86 грн., 
- при розрахунку інфляційних втрат  позивачем не врахована правова позиція Верховного Суду згідно з якою, якщо прострочення тривало менше місяця, то у такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, визначеної ч. 2 ст. 625 ЦК України - стягнення інфляційних втрат;
- умови спірного договору в частині визначення розміру пені (0,1 % від вартості  послуг за кожен день прострочення) суперечить положенням ч. 4 ст. 343 ГК України та Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»  за змістом яких розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.
Крім того, відповідач зауважив на відсутності його вини  у простроченні виконання зобов`язань за спірним договором та, відповідно, відсутності  підстав для нарахування пені, 3 % річних та інфляційних втрат. На думку відповідача відсутність його вини обумовлена тим, що розмір здійснених оплат у зв`язку з виконанням спеціальних обов`язків із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел  перевищував встановлені тарифом витрати на виконання відповідачем вказаних обов`язків, в той час як законодавством не передбачені інші джерела покриття вказаних  витрат, а відтак відповідач був вимушений оплачувати надані позивачем послуги за рахунок власних коштів по мірі фінансової можливості.
Також відповідач звернувся до суду з клопотанням про зменшення суми штрафних санкцій, інфляційних втрат та 3-х відсотків річних в якому просив у разі задоволення позовних вимог (повністю чи частково) зменшити суму стягуваних пені, штрафу, 3 % річних та інфляційних втрат на 95 %.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.09.2022 у справі №910/1193/22 позов задоволено частково, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено  1   920   136,29 грн. пені, 1   438   966,33 грн. штрафу, 314   985,98 грн. 3% річних, 181   205,61 грн. інфляційних втрат та 108    215,95 грн. судового збору, в іншій частині позову відмовлено.
Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції:
- встановивши, що відповідач вартість послуг позивача із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел за актами приймання-передачі та актами корегування наданих послуг сплатив із порушенням визначеного законом та спірним договором строку, дійшов висновку про те, що  нарахування пені, штрафу, 3 % річних та інфляційних втрат за порушення зобов`язання було здійснено позивачем правомірно, а виконані позивачем розрахунки є обґрунтованими;
-  прийнявши до уваги, що між сторонами склались специфічні відносини у сфері провадження діяльності з купівлі-продажу електричної енергії за «зеленим» тарифом, які регулюються спеціальними нормами чинного законодавства - Законом України «Про ринок електричної енергії» та постанови НКРЕКП № 429 від 14.06.2018, а відповідно  до процедури, визначеної вказаним Законом та Порядком купівлі-продажу електричної енергії за «зеленим» тарифом, відповідач не є користувачем коштів, що сплачуються учасниками балансуючого ринку за надані ним послуги із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел енергії, та у разі збільшення НКРЕКП щорічного тарифу, відповідач оплачує такі спеціальні послуги із власних доходів те, що відповідач виконав свої зобов`язання за спірним договором у повному обсязі (хоча і з простроченням строку), що прострочення зобов`язання з боку оператора системи передачі тривало незначний період, а поведінка відповідача свідчила про його намагання належним чином виконати свій обов`язок за договором дійшов висновку про те, що заявлені до стягнення розміри пені та штрафу є надмірно великими що свідчить про наявність підстав для зменшення неустойки на  50 % від заявленої суми. При цьому судом першої інстанції встановлено, що оскільки інфляційні нарахування на суму боргу та 3 % річних не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу позивача, тому правових підстав для їх зменшення немає.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Приватне акціонерне товариство «Національна енергетична компанія «Укренерго» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2022 у справі №910/1193/22 в частині задоволення позовних вимог та ухвалити постанову, якою відмовити в позові у повному обсязі. 
У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що судом першої інстанції не з`ясовано  обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, не доведено обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, судом першої інстанції порушено норми процесуального права і неправильно застосовані норми матеріального справа.
У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на ті ж самі обставини, що й під час розгляду справи в суді першої інстанції.
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.09.2022, справу №910/1193/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Шаптала Є.Ю., Тищенко А.І..
З огляду на те, що апеляційна скарга надійшла до Північного апеляційного господарського суду без матеріалів справи, що у даному випадку унеможливлює розгляд поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність витребування матеріалів даної справи у суду першої інстанції та відкладення вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, до надходження матеріалів справи.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.10.2022 у Господарського суду міста Києва витребувано матеріали справи №910/1193/22, а також відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи №910/1193/22.
02.11.2022 від Господарського суду міста Києва до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали даної справи. 
В період із 26.10.2022 по 10.11.2022 судді Яковлєв М.Л. та Шаптала Є.Ю. перебували у відпустці.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2022 у справі №910/1193/22, розгляд апеляційної скарги призначено на 07.12.2022 о 10:30 год. 
06.12.2022 до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому позивач з посиланням на ті ж самі обставини, що й в суді першої інстанції, просить залишити рішення суду першої  інстанції - без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. 
Станом на 07.12.2022 до Північного апеляційного господарського суду інших відзивів на апеляційну скаргу та клопотань від учасників справи не надходило.
Під час розгляду справи представник відповідача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити, представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечили, просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - ' зміні, з наступних підстав.

01.07.2019 позивач (постачальник послуг) та Державне підприємство «Національна енергетична компанія «Укренерго», правонаступником якого є позивач (замовник), уклали  договір про надання послуг із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел № 0099-09021 (далі Договір), в п. 1.1  якого погодили, що для забезпечення покриття економічно обґрунтованих витрат постачальник послуг на виконання спеціальних обов`язків із купівлі електричної енергії за «зеленим» тарифом надає замовнику послугу із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел енергії в обсязі та на умовах, визначених цим договором.
Пунктом 2.1 Договору визначено, що вартість та порядок оплати послуги визначаються відповідно до вимог Порядку купівлі електричної енергії за «зеленим» тарифом, затвердженого постановою НКРЕКП від 26.04.2019 № 641 (далі Порядок № 641), у розрахунковому періоді та відповідно до фактичних обсягів купівлі електричної енергії за «зеленим» тарифом постачальником послуг.
Пунктами 3.2, 3.3 Договору погоджено, що постачальник послуг має право отримувати своєчасну та в повному обсязі оплату вартості послуги, а замовник зобов`язаний у повному обсязі здійснювати оплату вартості послуги, розрахованої постачальником послуг та затвердженої регулятором.
Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч.2 ст.11 ЦК України). 
Згідно з п. 1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частина 1 ст. 275 ГК України, серед іншого, встановлює, що особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору постачання електричної енергії споживачу встановлюються Законом України «Про ринок електричної енергії».
Виходячи з положень вказаного закону, а також постанов Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП, регулятор), постачальником універсальних послуг та учасником ринку електричної енергії, який проводить господарську діяльність з постачання електричної енергії споживачу є - позивач. У свою чергу, відповідач є оператором системи передачі та здійснює централізоване диспетчерське (оперативно-технологічне) управління об`єднаної енергетичної системи України.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про ринок електричної енергії» оператор системи передачі - це юридична особа, відповідальна за експлуатацію, диспетчеризацію, забезпечення технічного обслуговування, розвиток системи передачі та міждержавних ліній електропередачі, а також за забезпечення довгострокової спроможності системи передачі щодо задоволення обґрунтованого попиту на передачу електричної енергії.
Згідно з  п. 23 ч. 1 ст. 33 Закону України «Про ринок електричної енергії» оператор системи передачі виконує покладені на нього спеціальні обов`язки для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії.
Оператор системи передачі відповідно до цього Закону виконує функції, пов`язані з покладенням на нього спеціальних обов`язків для забезпечення загальносуспільного інтересу із збільшення частки виробництва енергії з альтернативних джерел, підвищення ефективності комбінованого виробництва електричної та теплової енергії, інших спеціальних обов`язків. Оператор системи передачі для забезпечення загальносуспільних інтересів придбаває послуги, які надаються йому на обов`язковій основі суб`єктами ринку, визначеними відповідно до цього Закону, на підставі договору про надання послуг для забезпечення загальносуспільних інтересів, типова форма якого затверджується Регулятором (ч. 8 ст. 33 Закону України «Про ринок електричної енергії»).
Частиною 6 ст. 63 Закону України «Про ринок електричної енергії» визначено, що постачальник універсальних послуг одночасно з виконанням обов`язку щодо купівлі електричної енергії за «зеленим» тарифом у приватних домогосподарств, величина встановленої потужності генеруючих установок яких не перевищує 50 кВт, надає оператору системи передачі послугу із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел енергії. Розрахунок вартості послуги із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел енергії здійснюється постачальником універсальних послуг відповідно до порядку купівлі електричної енергії, виробленої з альтернативних джерел енергії. Вартість послуги із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел енергії затверджується регулятором.
Отже, згідно з положеннями Закону України «Про ринок електричної енергії» на відповідача, який є оператором системи передачі об`єднаної енергетичної системи України, та позивача, який виконує функції постачальника універсальних послуг, вказаним Законом покладено спеціальні обов`язки для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії, зокрема, спеціальні обов`язки із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел.
Згідно з п. 1.2 Порядку № 641 цей Порядок поширюється на виробників електричної енергії за «зеленим» тарифом, кандидатів у такі виробники, переможців аукціону, гарантованого покупця, постачальників електричної енергії, що виконують функцію постачальника універсальних послуг (далі - ПУП), оператора системи передачі (далі - ОСП) та адміністратора комерційного обліку.
За змістом розділу 13 Порядку № 641 в редакції, яка діяла до 15.01.2021:
- протягом перших семи робочих днів місяця, наступного за розрахунковим, ПУП направляє ОСП акт приймання-передачі та відповідний розрахунок вартості послуги із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел енергії, наданої ПУП. ОСП, протягом трьох робочих днів з дати отримання повертає акт приймання-передачі ПУП, підписаний зі своєї сторони (п. 13.2);
- протягом двох робочих днів після отримання від ОСП підписаного акта приймання-передачі ПУП надає Регулятору розрахунок вартості послуги із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел енергії та копію акта приймання-передачі для затвердження.(п. 13.3);
- протягом трьох робочих днів з дати затвердження Регулятором вартості послуги із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел, наданої ПУП у розрахунковому місяці, ОСП здійснює 100 % оплату ПУП вартості наданої послуги відповідно до акта приймання-передачі (п. 13.4);
- сторони корегують акти приймання-передачі наданих послуг    із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел після проведення розрахунків обсягів урегулювання у разі надходження оновлених даних від учасників ринку. Після підписання ОСП корегованого акта ПУП надає Регулятору кореговану вартість послуги із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел для затвердження (п. 13.5).
За змістом п.п. 13.4, 13.5  розділу 13 Порядку № 641 в редакції, яка діяла після 15.01.2021:
- ОСП здійснює 100 % оплату ПУП вартості наданої послуги відповідно до акта приймання-передачі протягом трьох робочих днів з дати затвердження Регулятором розміру вартості послуги із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел енергії, наданої ПУП у розрахунковому місяці.
- у разі надходження оновлених даних від учасників ринку після проведення розрахунків обсягів врегулювання сторони корегують акти приймання-передачі наданих послуг із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел. Після підписання ОСП акта корегування ПУП надає Регулятору корегований розрахунок вартості послуги із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел та копію акта корегування для затвердження.
З матеріалів справи слідує, що сторонами були підписані наступні акти приймання-передачі наданих послуг із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел:
- № 07/19 від 31.07.2019 на суму 3   993   871,60 грн. (акт коригування до акту 07/19 від 31.07.2019 року на суму 3   999   770,22 грн.);
-  № 08/19 від 31.08.2019 на суму 3   831   695,11 грн. (акт коригування до акту 08/19 від 31.08.2019 на суму 3   832   408,14 грн.; акт коригування до акту 08/19 від 31.08.2019 на суму 3   843   458,00 грн.);
- № 09/19 від 30.09.2019 на суму 3   122   293,54 грн. (акт коригування до акту 09/19 від 30.09.2019 на суму 3   130   825,13 грн.);
- № 10/19 від 31.10.2019 на суму 1   720   316,45 грн.;
-  № 11/19 від 30.11.2019 на суму 723   370,78 грн.;
-  № 03/20 від 31.03.2020 4   878   938,23 грн.;
-  № 04/20 від 30.04.2020 на суму 7   807   435,98 грн. (акт коригування до акту 04/20 від 30.04.2020 на суму 7 810 538,32 грн.);
- № 05/20 від 31.05.2020 на суму 7   205   274,20 грн.;
-№ 06/20 від 30.06.2020 на суму 10   172   249,64 грн.;
- № 07/20 від 31.07.2020 на суму 11   224   633,13 грн.;
-  № 08/20 від 31.08.2020 на суму 10   565   792,18 грн. (акт коригування до акту 08/209 від 31.08.2020 на суму 10   565   886,14 грн.);
-  № 09/20 від 30.09.2020 на суму 8   204   005,60 грн.;
- № 10/20 від 31.10.2020 на суму 5   457   251,74 грн.;
- № 11/20 від 30.11.2020 на суму 1   219   783,85 грн.;
- № 12/20 від 31.12.2020 на суму 1   130   350,28 грн.;
- № 01/21 від 31.01.2021 на суму 596   950,02 грн.;
- № 02/21 від 28.02.2021 на суму 2   606   739,62 грн.;
- № 05/21 від 31.05.2021 на суму 12   802   745,11 грн.;
- № 06/21 від 30.06.2021 на суму 12   675   694,03 грн.;
- № 07/21 від 31.07.2021 на суму 16   322   347,70 грн.;
- № 08/21 від 31.08.2021 на суму 11   322   580,31 грн.
Вказані акти підписані з врахуванням розмів вартості послуги із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел енергії, наданої позивачем у відповідні періоди , які затверджені постановами НКРЕКП.
Надані позивачем послуги відповідач оплатив у повному обсязі, проте з порушенням встановленого строку, що сторонами не заперечується та підтверджується платіжними дорученнями: № 1043 від 06.02.2020 на суму 5   908   105,10 грн., № 1165 від 18.08.2020 на суму 4   878   938,23 грн., № 1183 від 07.09.2020 на суму 7   205   274,20 грн., № 1166 від 18.08.2020 на суму 7   810   538,32 грн., № 1184 від 07.09.2020 на суму 10   172   249,64 грн., № 1489 від 01.10.2020 на суму 11   224   633,13 грн., № 1201 від 15.10.2020 на суму 10   565   886,14 грн., № 1123 від 03.11.2020 на суму 8   204   005,6 грн., № 1106 від 28.01.2021 на суму 5   457   251,74 грн., № 1107 від 28.01.2021 на суму 1   219   783,85 грн., № 1093 від 18.02.2021 на суму 1   130   350,28 грн., № 711 від 16.03.2021 на суму 596   950,02 грн., № 1134 від 09.04.2021 на суму 2   606   739,62 грн., № 1024 від 05.07.2021 на суму 12   802   745,11 грн., № 122 від 18.08.2021 на суму 12   675   694,03 грн., № 1311 від 01.10.2021 на суму 11   322   580,31 грн., № 328 від 16   322   347,70 грн., № 1162 від 18.08.2020 на суму 5   898,62 грн., № 1164 від 18.08.2020 на суму 8   531,59 грн., № 1163 від 18.08.2020 на суму 11   049,86 грн., копії яких містяться в матеріалах справи.
Колегія суддів вважає помилковими посилання відповідача на те, що позивачем не надано доказів затвердження для позивача Регулятором розміру вартості послуги із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел у липня та жовтні 2019 року, так як надані позивачем постанови НКРЕКП № 2248 від 24.10.2019, № 3159 від 24.12.2019 та № 2484 від 26.11.2019  свідчать про затвердження вартості таких послуг для Товариства з обмеженою відповідальністю  «Харківенергозбут», в той час як позивачем у справі є Приватне акціонерне товариство «Харківенергозбут» та зазначає про те, що вказане є технічною помилкою НКРЕКП. Слід зазначити і про те, що сам відповідач діями щодо оплати наданих у вказані періоди послуг виходячи з вищенаведених постанов НКРЕКП № 2248 від 24.10.2019, № 3159 від 24.12.2019 та № 2484 від 26.11.2019  визнав, що вартість таких  послуг слід визначати виходячи саме з вказаних постанов.
Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.
За правилами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.
За умовами п. 4.3 Договору у разі порушення замовником зобов`язань щодо строків оплати наданих послуг, визначених у Порядку № 641, замовник сплачує виконавцю пеню в розмірі 0,1% від вартості послуг з яких допущено прострочення виконання за кожен день прострочення оплати. Додатково стягується штраф у розмірі 7 % від зазначеної вартості послуг за прострочення  понад 30 днів.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.
Враховуючи те, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджується факт несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язань з оплати наданих у спірний період послуг, яке частково  тривало понад 30 днів, позивач відповідно до умов Договору має право нарахувати пеню та штраф, а відповідно до положень ЦК України - 3% річних та інфляційні втрати та звернутися за їх стягненням до суду.
Щодо посилань відповідача на відсутність його вини  у прострочення виконання зобов`язань так як розмір здійснених ним оплат у зв`язку з виконанням спеціальних обов`язків із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел  перевищував встановлені тарифом витрати на виконання відповідачем вказаних обов`язків, в той час як законодавством не передбачені інші джерела покриття вказаних  витрат, а відтак відповідач був вимушений оплачувати надані позивачем послуги за рахунок власних коштів по мірі фінансової можливості, що  свідчить про відсутність підстав для нарахування пені, 3 % річних та інфляційних втрат, колегія суддів зазначає наступне:
- згідно з ч. 1 ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями, а ст.ст. 525, 526 ЦК України та ст. 193 ГК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом;
- між сторонами виникли господарські відносини, а приписи ГК України  не передбачають привілейованого становища суб`єктів господарювання, які фінансуються за рахунок бюджету, по відповідальності за порушення зобов`язань;
- факт відсутності бюджетного фінансування, в т.ч. через ненадходження коштів в будь якому випадку не може звільняти відповідача від виконання зобов`язань щодо оплати послуг оскільки, такі обставини не визначені законодавством як такі, що звільняють від виконання зобов`язання;
- за укладеним між сторонами Договором саме відповідач взяв на себе обов`язок своєчасно проводити оплату вартості послуги відповідно до умов договору та Порядку № 641; при цьому, ні умови договору, ні Порядку № 641, не ставлять в залежність своєчасність здійснення оплати замовником за отриману послугу від включення відповідних витрат до структури тарифу зі сторони Регулятора
- відсутність бюджетних асигнувань чи будь яких інших надходжень коштів від контрагентів боржника не виправдовує його бездіяльність і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, про що, зазначав Європейський суд з прав людини у рішеннях «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» та «Бакалов проти України».
Близька за змістом позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.09.2022 у справі № 910/16029/21 предметом розгляду у якій були правовідносини між відповідачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Рівненська обласна енергопостачальна компанія» за договором про надання послуг із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел від 01.07.2019 № 0248-09021 (далі - договір від 01.07.2019).
Водночас колегія суддів вважає обґрунтованими посилання відповідача на те, що позивачем помилково зазначено про те, що відповідачем допущено порушення строку здійснення оплати за платежем за період серпня 2020 року на 16 днів (з 30.09.2020 по 15.10.2020) та, відповідно, нараховані за вказане порушення пеню в сумі 169   054,18 грн., 3 % річних в сумі в сумі 13   856,86 грн. та інфляційні втрати в сумі 105   658,86 грн., так як у постанові Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг № 1741 від 23.09.2020 розмір вартості послуги позивача не затверджувався, а такий розмір був затверджений постановою № 1832 від 07.10.2020, яка набула чинності 09.10.2020, а відтак відповідачем послуга мала бути оплачена до 15.10.2020 включно, а була відповідачем оплачена 16.10.2020.
Щодо вказаного колегія суддів зазначає і про те, що за змістом положень чинного законодавства день оплати не включається  до періоду прострочення.
Вірними є і посилання відповідача на те, що умови Договору в частині визначення розміру пені (0,1 % від вартості  послуг за кожен день прострочення) суперечить положенням ч. 4 ст. 343 ГК України та Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»  за змістом яких розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.
Колегія суддів зазначає про те, що відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
В свою чергу ч. 1 ст. 231 ГК України встановлює, що законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.
За змістом положень ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники  грошових  коштів  сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню  в  розмірі, що встановлюється за згодою сторін. 
В свою чергу ст. 3 вказаного закону визначає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати  подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Слід зазначити і про те, що за змістом положень ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Отже, нарахування пені на суму своєчасно виконаного грошового зобов`язання суперечить, як положенням Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», так і  положенням ЦК України.
Водночас вказаного як позивач, так і суд першої інстанції не врахували.
З матеріалів справи слідує, що відповідачем у апеляційній скарзі наведено контрозрахунок пені, який виконаний з врахуванням встановленого законодавством її максимального розміру згідно з яким загальна сума пені становить 1   362   468,36 грн.
При перевірці виконаного відповідачем розрахунку пені  колегією суддів встановлено, що такий розрахунок є арифметично вірним, проте відповідачем не враховано те, що день у який обов`язок по оплаті коштів був виконаний не може вважатися днем прострочення та, відповідно, помилково нараховано пеню у загальній сумі 3   473,72 грн. за прострочення обов`язку оплатити надану у серпні 2020 року послугу загальною вартістю 10   565   886,14 грн. за 1 день (16.10.2020) 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивач має право на стягнення з відповідача пені у загальній сумі 1   358   994,64 грн. (1   362   468,36-3   473,72).
Водночас розрахунок штрафу позивачем виконаний вірно, а відтак, він має право на стягнення з відповідача штрафу у загальній сумі 2   877   932,66 грн.
Щодо посилань відповідача на те, що при розрахунку інфляційних втрат  позивачем не врахована правова позиція Верховного Суду згідно з якою, якщо прострочення тривало менше місяця, то у такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, визначеної ч. 2 ст. 625 ЦК України - стягнення інфляційних втрат, колегія суддів зазначає про таке.
У постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду роз`яснив, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.
Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.
Необхідно враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).
Посилання скаржника на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 24.10.2018 у справі № 910/19576/17, від 22.01.2019 у справі № 905/305/18 колегією суддів  відхиляються, виходячи з того, що відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №755/10947/17, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду, а позиція, яка викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19, є більш пізньою у часі у порівнянні з тими правовими позиціями, якими обґрунтовано доводи апеляційної  скарги наведені скаржником у даній справі, а, отже, саме цю правову позицію суд апеляційної  інстанції враховує.
При перевірці виконаного позивачем розрахунку 3 % річних та інфляційних втрат колегією суддів встановлено, що він є арифметично вірним, проте позивачем також допущено помилку та нараховано 3 % річних та інфляційні втрати у загальній сумі 13   856,86 грн. та 105   658,86 грн. за прострочення обов`язку оплатити надану у серпні 2020 року послугу загальною вартістю 10   565   886,14 грн. за період з 30.09.2020 по 15.10.2020.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивач має право на стягнення з відповідача інфляційних втрат  у загальній сумі 75   546,74 грн. (181   205,61-105   658,86) та 3 % річних у загальній сумі 300   850,43 грн. (314707,29-13856,86).
Щодо клопотання відповідача про зменшення суми штрафних санкцій, інфляційних втрат та 3-х відсотків річних в якому він просить у разі задоволення позовних вимог (повністю чи частково) зменшити суму стягуваних пені, штрафу, 3 % річних та інфляційних втрат на 95 %, колегія суддів зазначає про таке.
Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Згідно з приписами ст. 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Статтею 546 ЦК України неустойка (штраф, пеня) віднесені до переліку видів забезпечення виконання зобов`язань.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України).
За змістом положень ч.ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України боржник  не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Згідно з усталеною судовою практикою нарахування на суму боргу трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. 
Таких висновків у подібних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, у постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16.
Отже, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат не є санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та у отриманні компенсації від боржника.
Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.05.2018 у справі №904/4593/17, від 13.06.2018  у справі №912/2708/17, від 22.11.2018 у справі №903/962/17, від 23.05.2018  у справі № 908/660/17, від 05.08.2020  у справі №757/12160/17-ц, від 02.09.2020 у справі № 802/1349/17-а, від 22.04.2020 у справі № 922/795/19, від 19.12.2019  у справі № 911/2845/18.
Відтак, заходи відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, передбачені ст. 625 ЦК України, не є неустойкою чи штрафними санкціями, тому не можуть бути зменшені судом на підставі ст. 233 ГК України, ст. 551 ЦК України.
Правова позиція про можливість зменшення розміру процентів річних викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, де вказано, що, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, суд за певних умов з урахуванням конкретних обставин справи може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.
Водночас колегія суддів зазначає про те, що обставини у справі № 910/1193/22 та справі № 902/417/18 не є подібними, оскільки в них різні предмети та підстави позову, зміст позовних вимог та фактичні обставини, а також має місце неоднакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.
Так, у договорі, вимоги про стягнення основного боргу, пені, штрафу та відсотків річних за яким були предметом розгляду у справі № 902/417/18, сторони дійшли згоди щодо зміни розміру процентної ставки, передбаченої ч. 2ст. 625 ЦК України, і встановили її в розмірі 40 % річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем та 96 %  річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев`яноста календарних днів, а загальна сума заявлених позивачем до стягнення пені, штрафу та відсотків річних майже в два рази перевищила суму основного боргу станом на дату звернення позивача до суду з позовом та який був сплачений відповідачем у повному обсязі після відкриття провадження у справі.
Саме з огляду на вказані обставини  та враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. 
При цьому у цій справі № 910/1193/22 сторони в Договорі не передбачили інший розмір відсотків річних, ніж той, який встановлений ЦК України.
В свою чергу висновок про відсутність підстав для зменшення відсотків річних, які обраховані, виходячи з розміру, встановленого ст. 625 ЦК України, тобто у розмірі 3 % річних, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07.09.2021 у справі № 927/184/13-г(927/1074/20).  
При цьому висновок Верховного Суду про можливість за певних умов зменшити розмір процентів річних за час затримки розрахунків відповідно до статті 625 ЦК України, не стосується такого способу захисту майнового права та інтересу, як стягнення інфляційних втрат.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення клопотання відповідача в частині зменшення 3 % річних та інфляційних втрат.
За таких обставин позовні вимоги про стягнення 3 %: річних та інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню в сумі 300   850,43 грн. та 75   546,74 грн. відповідно. Рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.
Щодо наявності підстав для зменшення розміру присуджених до стягнення штрафу та пені, колегія суддів зазначає про таке.
За змістом положень ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
При цьому, зменшення розміру заявленого до стягнення штрафу є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення штрафу. 
Зменшення (за клопотанням сторони) заявленого штрафу, який нараховується за неналежне виконання стороною свої зобов`язань кореспондується із обов`язком сторони, до якої така санкція застосовується, довести згідно з ст. 74 ГПК України, ст. 233 ГК України те, що вона не бажала вчинення таких порушень, що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту на підставі належних і допустимих доказів. 
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.02.2019 у справі № 910/9765/18.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що:
- між сторонами склались специфічні відносини у сфері провадження діяльності з купівлі-продажу електричної енергії за «зеленим» тарифом, які регулюються спеціальними нормами чинного законодавства - Законом України «Про ринок електричної енергії» та постанови НКРЕКП № 429 від 14.06.2018, а у спірних відносинах відповідач, як оператор системи передачі, виконує покладені на нього спеціальні обов`язки для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії, зокрема, загальносуспільний інтерес зі збільшення частки виробництва енергії з альтернативних джерел, підвищення ефективності комбінованого виробництва електричної та теплової енергії, інші спеціальні обов`язки;
- відповідно до ч. 7 ст. 62 Закону України «Про ринок електричної енергії» умови виконання спеціальних обов`язків оператора мають забезпечувати покриття економічно обґрунтованих витрат учасника ринку на виконання таких обов`язків;
- в свою чергу господарська діяльність відповідача, визначена ст. 62 Закону України «Про ринок електричної енергії», не встановлює інших джерел доходів для розрахунків за електричну енергію за «зеленим» тарифом, ніж ті, що визначаються спеціальним законодавством та іншими регуляторними актами. Відповідно до процедури, визначеної вказаним Законом та Порядком купівлі-продажу електричної енергії за «зеленим» тарифом, відповідач не є користувачем коштів, що сплачуються учасниками балансуючого ринку за надані ним послуги із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел енергії, та у разі збільшення НКРЕКП щорічного тарифу, відповідач оплачує такі спеціальні послуги із власних доходів;
- слід врахувати, що відповідач виконав свої зобов`язання за Договором у повному обсязі (хоча і з простроченням строку), відповідні прострочення з боку відповідача тривалі незначні періоди, а поведінка відповідача свідчила про його намагання належним чином виконати свій обов`язок за договором;
- заявлені до стягнення розміри пені та штрафу є надмірно великими, враховуючи відсутність основної заборгованості, незначні періоди прострочення та відсутність збитків, завданих іншим учасникам господарських відносин, зокрема позивачу.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2013 від 11.07.2013 наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку може спотворити її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання, неустойка може перетворитись на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором
З огляду на вказані обставини суд першої інстанції, врахувавши те, що основне зобов`язання відповідачем було виконане у повному обсязі, заявлений позивачем до стягнення розмір штрафних санкцій є занадто великим, вина відповідача у порушенні зобов`язання була обумовлена особливим порядком відносин та розрахунків між сторонами, визначеними договором та законом; а наслідки прострочення є незначними та не спричинили позивачу збитків (матеріали позову відповідних доказів не містять), дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру пені та штрафу на 50 %.
За таких обставин, позовні вимоги про стягнення пені та штрафу підлягають частковому задоволенню в сумі 679   497,32 грн. (1   358   994,64/2) та в сумі 1   438   966,33 грн. (2   877   932,66 грн./2). Рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.
Щодо інших аргументів сторін колегія суддів  зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що при прийнятті оспореного рішення судом першої інстанції мали місце невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, тому рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2022 у справі № 910/1193/22 підлягає зміні, позов задовольняється частково, до стягнення з відповідача  на користь позивача присуджується пеня в сумі 679   497,32 грн., штраф в сумі 1   438   966,33 грн., 3 % річних в сумі 300   850,43 грн. та інфляційні втрати в сумі 75   546,74 грн., в решті  позовних вимог відмовляється.
Враховуючи вимоги, викладені в апеляційній скарзі, апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» задовольняється частково.
Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України, витрати позивача по сплаті судового збору за подачу позову покладаються на сторони пропорційно розміру позовних вимог щодо яких судом встановлено їх законність, а витрати відповідача по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги - на сторони пропорційно виходячи з розміру позовних вимог у задоволенні яких відмовлено.
Водночас колегія суддів враховує і те, що у випадку зменшення судом розміру неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 267-271, 273, 275, 276, 281-285, 287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго»  на рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2022 у справі № 910/1193/22 задовольнити частково.
2.  Рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2022 у справі № 910/1193/22 змінити.
3. Викласти п. 2 резолютивної частини рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2022 у справі № 910/1193/22 у такій редакції:
                    « Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» (01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, 25, ідентифікаційний  код 00100227) на користь Приватного акціонерного товариства «Харківенергозбут» (61037, Харківська обл., м. Харків, вул. Плеханівська, 126, ідентифікаційний  код 42206328) пеня в сумі 679   497 (шістсот сімдесят дев`ять тисяч чотириста дев`яносто сім) грн. 32 коп., штраф в сумі 1   438   966 (один мільйон чотириста тридцять вісім тисяч дев`ятсот шістдесят шість) грн. 33 коп., 3 % річних в сумі 300   850 (триста тисяч вісімсот п`ятдесят) грн. 43 коп.,  інфляційні втрати в сумі 75   546 (сімдесят п`ять тисяч п`ятсот сорок шість) грн. 74 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 69   199 (шістдесят дев`ять тисяч сто дев`яносто дев`ять)  грн. 87 коп.».
4. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Харківенергозбут» (61037, Харківська обл., м. Харків, вул. Плеханівська, 126, ідентифікаційний  код 42206328) на користь Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» (01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, 25, ідентифікаційний  код 00100227) витрати за подачу апеляційної скарги в сумі 58   524 (п`ятдесят  вісім тисяч п`ятсот двадцять чотири) грн. 13 коп. 
5. Видачу наказів на виконання цієї постанови доручити Господарському суду міста Києва.
6. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/1193/22.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 07.12.2022. 

Головуючий суддя                                                            М.Л. Яковлєв 

Судді                                                                                Є.Ю. Шаптала

                                                                                А.І. Тищенко