справа №363/620/19
головуючий у суді І інстанції Котлярова І.Ю.
провадження № 22-ц/824/5868/2022
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
        27 вересня 2022 року                                                                             м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання - Зиль Т.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , правонаступниками якої є  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 3 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про встановлення земельного сервітуту,

В С Т А Н О В И В:
 
У лютому 2019 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до  ОСОБА_1 про встановлення земельного сервітуту.
В обґрунтовування позову зазначала, що вона є власником домоволодіння АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 є її сусідкою, яка проживає за адресою по АДРЕСА_1 , межові знаки між земельними ділянками сторін були погоджені та встановлені у 1997 році під час виготовлення технічної документації щодо складання державних актів, і від будинку позивача паркан був встановлений на відстані 1 м, що підтверджується технічним паспортом на домоволодіння.
Вказувала, що відповідач самовільно знищила раніше встановлені межові знаки і змістила паркан, по якому проходила межова лінія, більше ніж на 1 м в сторону належної позивачу земельної ділянки, чим порушила її права, як власника суміжної земельної ділянки, адже збудований відповідачем паркан проходить на відстані 5 см від виступаючої частини будинку позивача та перекриває прохід між будинком та парканом. Встановлений відповідачем паркан проходить по зовнішній стіні будинку, що унеможливлює в будь-який спосіб проведення робіт по ремонту та обслуговуванню будинку.
З метою досудового врегулювання спору позивач неодноразово зверталася до відповідача з заявою про встановлення земельного сервітуту, в якій вказувала на неможливість проведення ремонтно-будівельних робіт та робіт по обслуговуванню будинку через встановлений нею паркан, але відповідач на заяву жодним чином не відреагувала та не забезпечила можливості проведення ремонту фундаменту та зовнішньої стіни будинку, яка почала тріскатися та загрожує обвалом.
За таких обставин посилаючись на норми статей 98 -100 ЗК України та статей 401-404 ЦК України, просила суд встановити земельний сервітут на земельну ділянку, що належить ОСОБА_1 і розташована по АДРЕСА_1 , для встановлення обладнання, необхідного для проведення ремонтно-будівельних робіт та робіт, пов`язаних з обслуговуванням її будинку, з метою забезпечення належного технічного стану будинку, визначити, що сервітут встановлюється безстроково, плата за користування земельним сервітутом становить 100% від суми земельного податку за частину земельної ділянки, на яку поширюватиметься дія сервітуту, сервітут поширюється на частину земельної ділянки відповідача шириною не менше 1 м від зовнішньої стіни будинку позивача та довжиною 15 м паралельно зовнішній стіні будинку АДРЕСА_1 .
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 3 березня 2020 року позов задоволено частково; встановлено земельний сервітут на земельну ділянку, що належить ОСОБА_1 та розташована по АДРЕСА_1 , для встановлення обладнання, необхідного для проведення ремонтно-будівельних робіт та робіт, пов`язаних з обслуговуванням будинку АДРЕСА_1 з метою забезпечення належного технічного стану будинку, визначено, що сервітут встановлюється безстроково, плата за користування земельним сервітутом становить 100% від суми земельного податку за частину земельної ділянки, на яку поширюватиметься дія сервітуту, сервітут поширюється на частину земельної ділянки відповідача шириною не менше 1 м від зовнішньої стіни будинку позивача та довжиною 15 метрів паралельно зовнішній стіні будинку АДРЕСА_1 ; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.
У обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначала зокрема те, що оскаржуваним рішенням місцевий суд позбавив її права власності на частину належної їй земельної ділянки та, що при цьому судом не було враховано, що позовні вимоги є безпідставними і незаконними, оскільки ці вимоги являються похідними від незаконного розташування частини будинку позивачки у безпосередній близькості до встановленої межі між ділянками сторін, що судом не досліджено і не враховано недотримання нею будівельних норм, а також, що позивачка не надала належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, через що вважає оскаржуване рішення таким, що підлягає скасуванню.
Постановою Київського апеляційного суду від 17 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Вишгородського районного суду Київської області від 3 березня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4 .
У жовтні 2020 року ОСОБА_4  подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 17 вересня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржену постанову апеляційного суду і залишити в силі законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції.
Постановою Верховного Суду від 19 січня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, постанову Київського апеляційного суду від 17 вересня 2020 року скасовано та передано справу № 363/620/19 на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Передаючи справу на новий розгляд Верховний Суд звернув увагу на обгрунтування ОСОБА_4 вимог позову про встановлення земельного сервітуту, зокрема, що з метою досудового врегулювання спору вона неодноразово зверталася до відповідача із заявою про встановлення земельного сервітуту, проте суди вказаних обставин не встановили і доказів про це матеріали справи не містять. 
Відповідно до ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
20 червня 2022 року до Київського апеляційного суду від адвоката Костюка І.І., який представляє інтереси ОСОБА_2 (дочка відповідача) надійшло клопотання, в якому він зазначив, що мати ОСОБА_2 - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 померла. На підтвердження вказаного заявник додав до клопотання копію свідоцтва про смерть.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 червня 2022 року було залучено до участі у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 3 березня 2020 року у порядку процесуального правонаступництва ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як правонаступників відповідача ОСОБА_1 . 
У судовому засіданні позивач ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_5 просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідач ОСОБА_2 , яка є правонаступником ОСОБА_1 , просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, була належним чином повідомлена про розгляд справи через свого представника адвоката Костюк І.І. під розписку (Т. 2, а.с. 75).
На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Перевіряючи оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги з урахуванням вказівок суду касаційної інстанції колегія апеляційного суду дійшла наступних висновків.
Судом встановлено, що  ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 13 лютого 1997 року є власником будинку АДРЕСА_1 .
Рішенням 15-ї сесії XXII скликання Новопетрівської сільської ради Вишгородського району від 9 вересня 1997 року №16 ОСОБА_4 передано у власність земельну ділянку площею 0,227 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 . На підставі вказаного рішення 6 січня 1998 року ОСОБА_4 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку.
Домоволодіння, що розташоване по сусідству з позивачем за адресою АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_1 . Право власності на земельну ділянку площею 0,1250 га кадастровий номер 3221886001:03:262:0167, що розташована за вказаною адресою, належить відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_6 .
Рішенням апеляційного суду Київської області від 10 червня 2018 року в справі  № 22-ц-2197/2008 в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_6 (попередній власник домоволодіння) про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовлено. Вказаним рішенням встановлено, що будинок ОСОБА_6 був збудований у 1971 році, мати ОСОБА_6 - ОСОБА_7 приватизувала земельну ділянку на підставі рішення Новопетрівської сільської ради від 26 листопада 1996 року та 8 червня 1998 року одержала державний акт, у подальшому ОСОБА_6 успадкував після смерті матері житловий будинок та земельну ділянку і 3 травня 2007 року одержав державний акт на право власності на земельну ділянку в межах, встановлених державним актом від 8 червня 1998 року, а ОСОБА_4 у 1997 році придбала будинок за АДРЕСА_1 , а 6 січня 1998 року ОСОБА_4 отримала державний акт на право власності на свою земельну ділянку, після чого знесла старий будинок та збудувала на цій земельній ділянці новий будинок.
Ухвалою апеляційного суду Київської області від 10 грудня 2015 року в справі №780/6356/15 апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Вишгородського районного суду Київської області від 8 жовтня 2015 року залишено без змін. Вказаними судовими рішеннями встановлено, що відсутні належні докази на підтвердження того, що при виготовленні технічної документації із землеустрою при виготовленні державного акта серії ЯМ № 422128 від 20 жовтня 2011 року, який посвідчує право власності ОСОБА_6 на земельну ділянку, були допущені помилки, натомість встановлено, що відповідно до інформації з листа ТОВ «Тетіс 2007» щодо розгляду заяви стосовно внесення змін до державного акта серії ІІІ-КВ № 110805, який посвідчує право власності ОСОБА_4 на її земельну ділянку, під час розробки технічної документації при складанні державного акта працівниками були допущені технічні помилки, крім того встановлено, що ОСОБА_4 побудувала будинок після приватизації земельної ділянки ОСОБА_8 спадкодавцем ОСОБА_6 .
Відповідно до акта про відновлення меж земельної ділянки та меж обмежень на використання земельної ділянки та передачу на зберігання межових знаків від 30 червня 2013 року, складеного представником ГІП ТОВ «Центр Сприяння Земельній Реформі» на підставі державного акта серії ЯМ № 422128 кадастровий номер 3221886001:03:262:0167, межі суміжних земельних ділянок сторін були відновлені і не викликали суперечних питань.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що нормальне функціонування господарства позивача та проведення ремонтних робіт у її будинку неможливе без встановлення сервітуту, іншої можливості влаштування доступу позивача до стіни будинку, що межує із земельною ділянкою ОСОБА_1 , не існує, через що суд зробив висновок про наявність підстав для встановлення безстрокового земельного сервітуту на земельній ділянці, що належить ОСОБА_1 , для встановлення обладнання, необхідного для проведення ремонтно-будівельних робіт та робіт, пов`язаних з обслуговуванням будинку АДРЕСА_1 .
При цьому судом першої інстанції не було встановлено обставини щодо можливості досудового врегулювання цього спору, а саме чи зверталась ОСОБА_4 до ОСОБА_1 з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту на конкретно визначених умовах.
В обгрунтування свого висновку судом касаційної інстанції указано, що умовою встановлення сервітуту є неможливість задоволення такої потреби в інший спосіб, тобто якщо власник земельної ділянки відмовляється укласти договір про встановлення земельного сервітуту або сторони не можуть дійти згоди про його умови.
У частині першій статті 402 ЦК України передбачено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Згідно з частиною третьою статті 402 ЦК України у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.
Тлумачення цих норм свідчить про те, що умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб. Отже, передумовою звернення до суду за встановленням сервітуту повинен бути доказ вчинення дій зацікавленою особою щодо встановлення сервітуту та недосягнення про це згоди із власником ділянки, щодо якої планується встановити сервітут. Якщо особа до звернення до суду не вчиняла дій щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, не звернулася до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), то у суду немає підстав для задоволення відповідних вимог у зв`язку з відсутністю у позивача права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду.
Аналогічний за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/4106/14-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 925/603/18, від 17 жовтня 2019 року у справі № 484/690/16-ц та від 27 листопада 2019 року у справі № 751/8865/15-ц, на які є посилання в касаційній скарзі.
Суд апеляційної інстанції перевіряючи наведені ОСОБА_4 у позові обставини  про неодноразове звернення з метою досудового врегулювання спору до відповідача із заявою про встановлення земельного сервітуту, встановив, що письмових доказів у підтвердження цієї обставини матеріали справи не містять.
При цьому у жодних письмових поясненнях (запереченнях від 16 травня 2019 року, поясненнях від 22 серпня 2019 року, доводах апеляційної скарги від 7 квітня 2020 року),  стороною відповідача відповідні обставини, які зазначені у позові щодо намагання в досудовому порядку врегулювання відповідного питання, не було заперечено чи спростовано.
Судом апеляційної інстанції також враховано, що справа розглядається із лютого місяця 2019 року, тобто понад три роки. 
У апеляційному суді під час судового засідання також було з`ясовано, що між сторонами існує давній конфлікт щодо меж земельної ділянки і стороною відповідачів категорично заперечено будь-яка можливість вирішення цього спору у позасудовому порядку стосовно укладення договору про встановлення сервітуту на визначених у позові умовах.
Ураховуючи наведене, на переконання колегії апеляційного суду, є встановленим та доведеним факт відсутності у цій справі можливості досудового врегулювання спору щодо укладення договору про встановлення сервітуту на визначених у позові умовах.
Такий висновок ґрунтується на поясненнях, які були надані стороною відповідача у судовому засіданні, про те, що власник земельної ділянки відмовляється укласти договір про встановлення земельного сервітуту на будь-яких умовах, що зафіксовано технічними засобами під час фіксації судового засідання.
Колегія суддів також погоджується із іншими висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову та не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
Так, судом першої інстанції правильно були встановлені права (інтереси) позивача, які були порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 13 лютого 1997 року стала власником будинку АДРЕСА_1 .
Рішенням 15-ї сесії XXII скликання Новопетрівської сільської ради Вишгородського району від 09 вересня 1997 року №16 ОСОБА_4 , було передано у власність земельну ділянку площею 0,227 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 .
На підставі вказано рішення, ОСОБА_4 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку та є власником земельної ділянки площею 0,227 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, що розташована на території АДРЕСА_1 .
Як вбачається з матеріалів справи та неодноразово встановлювалося судовими рішеннями, 20 жовтня 2011 року ОСОБА_6 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом №506 від 03 червня 2006 року отримав державний акт серії ЯМ №422128 кадастровий номер 3221886001:03:262:0167 на право власності на земельну ділянку, розміром 0,1250 га, що розташована по АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
При цьому, право власності відповідача ОСОБА_6 на земельну ділянку, розміром 0,1250 га, кадастровий номер 3221886001:03:262:0167, що розташована по АДРЕСА_1 виникло у порядку спадкування після ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом №506 від 03 червня 2006 року, за яким ОСОБА_6 , успадкував земельну ділянку за вказаною адресою, розміром 0,250 га за державним актом від 3 травня 2007, року, яку за його заявою розділено на дві земельні ділянки, одна з яких, розміром 0,1250 га, а після його смерті право власності на земельну ділянку перейшло до відповідача.
Позивач вказала, що межову лінію між належними сторонам земельними ділянками було погоджено та встановлено у 1997 році під час виготовлення технічної документації щодо складання державних актів.
Як видно із матеріалів справи, спір між сторонами щодо межі земельних ділянок триває з 2000 року та сторони зверталися до суду із відповідними позовами.
З акта про відновлення меж земельної ділянки та меж обмежень на використання земельної ділянки та передачу на зберігання межових знаків складеного 30 червня 2013 року представником ГІП ТОВ «Центр Сприяння Земельній Реформі», на підставі державного акта серії ЯМ № 422128 кадастровий номер 3221886001:03:262:0167, вбачається, що були встановлені межі вказаних земельних ділянок.
Позивач та її представник у суді першої та апеляційної інстанції наголошували на тому, що відповідач у 2013 році порушуючи правила добросусідства без погодження з ОСОБА_4 знищила раніше встановлені межові знаки і змістила паркан, по якому проходила межова лінія більш ніж на 1 м. в сторону належної ОСОБА_4 земельної ділянки, перекривши парканом прохід між будинком та парканом, який існував з 1997 року. І саме встановлення відповідачем паркану по зовнішній стіні будинку унеможливлює доступ та проведення робіт по його ремонту та обслуговуванню.
Судом першої інстанції правильно застосовано норми статей 401 - 406 ЦК України і статей 98 - 102 ЗК України, які регулюють сервітутні відносини.
Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).
Статтею 98 ЗК України визначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.
Відповідно до статті 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.
Перелік видів права земельного сервітуту, який не є вичерпним, наведено у статті 99 ЗК України.
Відповідно до статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.
Статтею 100 ЗК України також передбачено встановлення сервітуту договором, законом, заповітом або рішенням суду.
У розумінні приписів наведених норм потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли особа не може задовольнити свої потреби іншим способом. Отже, підставою встановлення сервітуту є відсутність у особи можливості задовольнити свої потреби іншим способом, як встановлення права користування чужою земельною ділянкою - земельного сервітуту.
Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує. Відповідно до ч. 1 ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
З наявних в матеріалах фотокопій дійсно вбачається наявність паркану по зовнішній стіні будинку, що унеможливлює доступ та проведення робіт по його ремонту та обслуговуванню.
Доводи відповідача щодо порушення позивачем будівельних норм і правил, внаслідок чого стіна будинку проходить по межі земельних ділянок, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи у суді, оскільки ОСОБА_4 був виданий дозвіл на виконання будівельних робіт №291/97 від 20 серпня 1997 року, на виконання будівельних робіт з будівництва одноповерхового житлового будинку з господарськими спорудами в АДРЕСА_1 , виданим Інспекцією ДАБК.
З акта державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об`єкта в експлуатацію від 21 травня 2003 року, вбачається, що державній технічній комісії пред`явлений закінчений будівництвом одноповерховий житловий будинок з господарчими спорудами збудований згідно з дозволом на виконання будівельно-монтажних робіт, виданим Вишгородською Інспекцією ДАБК, оглядом об`єкта встановлено, що будівельно-монтажні роботи виконані згідно з проектом та технічними умовами, у зв`язку з чим, було прийнято рішення про прийняття в експлуатацію збудованого будинку.
Наведені документи є дійсними, не оскарженими та стороною відповідача не спростовані.
Згідно плану забудови садиби за адресою АДРЕСА_1 від будинку ОСОБА_4 межова лінія (паркан) була встановлена на відстані 1 м. від зовнішньої стіни будинку, тобто від зовнішньої стіни будинку до межі становить 1 м. та довжиною 5 метрів паралельно зовнішній стіні будинку (а.с. 48-49).
Доводи ж апеляційної скарги про те, що згідно із наведеним планом забудови на місцевості, який було надано Новопетрівською сільською радою, та згідно із яким ОСОБА_4 мала б збудувати свій будинок біля межі земельної ділянки по АДРЕСА_2 за 7 метрів від суміжної між сусідніми господарствами, що було позивачем порушено, ґрунтуються лише на поясненнях сторони відповідача.
Жодних належних та допустимих доказів у підтвердження цих та будь-яких інших порушень під час будівництва до матеріалів справи не надано.
Таким чином, встановленим є те, що позивач має перешкоди в користуванні його власністю, зокрема, відповідач не визнає встановлення нею паркану по зовнішній стіні будинку позивача, що унеможливлює доступ та проведення робіт по його ремонту та обслуговуванню.
Судом першої інстанції було оцінено пояснення свідка ОСОБА_9 , яка суду пояснила, що була головою Новопетрівської сільської ради. Попередні власники земельної ділянки позивача написали заяву, що вони відступають чоловікові ОСОБА_1 частку землі під гараж. ТОВ «Тетіс» робив обміри та державні акти, проте на той час видавалися державні акти з неточними замірами, а приблизно. Протягом тривало часу у сторін існують суперечки щодо межі земельної ділянки.
Низкою судових рішень під час вирішення спорів щодо меж земельних ділянок та дійсності правовстановчих документів, що посвідчують права сторін на земельні ділянки, встановлено відсутність помилок при виготовленні державних актів відповідача.
Також, неодноразово було встановлено згідно із інформацією ТОВ "Тетіс 2007" (лист №9 від 20 квітня 2014 року), що під час розробки технічної документації по складенню держакта, який посвідчує право на земельну ділянку ОСОБА_4 , були допущені технічні помилки (див. зокрема ухвалу Апеляційного суду Київської області від 10 грудня 2015 року у справі №22ц-780/6356/15).
Тому підстав для висновку, що саме дії позивача ОСОБА_4 призвели до штучного створення умов відсутності у неї технічної можливості для проведення ремонтно-будівельних робіт у належному їй будинку, немає.
Стороною відповідача не наведено також доказів, що позивачеві ОСОБА_4 може бути забезпечено доступ для обслуговування її будинку в інший спосіб, аніж встановлення сервітуту щодо використання земельної ділянки відповідачів. А заперечення сторони відповідача про те, що позивач ОСОБА_4 має "прийняти", тобто змістити свій будинок як мінімум на 1 метр від межі для зручного обслуговування будинку, оскільки вона порушила норми забудови, є безпідставними, тому що, як було правильно встановлено судом першої інстанції, відповідні порушення не доведені.
При цьому, стороною відповідача не доведено та із матеріалів справи не вбачається, щоздійснення земельного сервітуту в обраний судом спосіб буде занадто обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.
Доводи апеляційної скарги про те, що задоволення позову призведе до позбавлення прав власності сторони відповідача на належну земельну ділянку також є безпідставними, оскільки встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею (ст. 98 ЗК України).
У даній справі встановлені лише обмеження щодо використання земельної ділянки відповідача, що передбачено в силу закону, а саме положень ч. 2 ст. 404 ЦК України.
Безпідставними є також інші доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не надано оцінку судовим рішенням, якими встановлено правомірність відновлення меж земельної ділянки, щодо законності правовстановчих документів відповідача на її земельну ділянку та іншим, оскільки указані обставини не відповідають обставинам справи. Судом першої інстанції надана оцінка усім наявним у справі судовим рішенням, якими вирішувались земельні спори між сторонами, тому доводи апеляційної скарги в цій частині зводяться до незгоди з такою оцінкою.
Крім того, правомірність відновлення меж земельної ділянки та законність правовстановчих документів відповідача на її земельну ділянку не є предметом оспорення, а відтак доведення у цій справі.
Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини,на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Під час розгляду справи, судом першої інстанції правильно встановлено, що нормальне функціонування господарства позивача та задоволення її інтересів при використанні свого майна (проведення ремонтних робіт) неможливе без встановлення сервітуту. Іншої можливості влаштування доступу позивача до стіни будинку, що межує із земельною ділянкою ОСОБА_1 не існує. Здійснення земельного сервітуту в обраний судом спосіб не буде занадто обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.
За таких обставин колегія апеляційного суду дійшла переконання, що є правильним оскаржуване судове рішення, яким задоволено позовні вимоги в частині встановлення земельного сервітуту на земельну ділянку, що належить ОСОБА_1 та розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для встановлення обладнання, необхідного для проведення ремонтно-будівельних робіт та робіт, пов`язаних з обслуговуванням будинку АДРЕСА_1 із метою забезпечення належного технічного стану будинку, та визначення, що сервітут встановлюється безстроково; плата за користування земельним сервітутом становить 100% від суми земельного податку за частину земельної ділянки, на яку поширюватиметься дія сервітуту; сервітут поширюється на частину земельної ділянки відповідача шириною не менше 1 м. від зовнішньої стіни будинку позивача та довжиною 5 метрів паралельно зовнішній стіні будинку АДРЕСА_1 , та підстав для скасування оскаржуваного рішення не встановлено. 
В іншій частині оскаржуване рішення про відмову у задоволенні решти позовних вимог жодною із сторін не оскаржено та відповідних доводів у апеляційній скарзі не зазначено, тому рішення суду першої інстанції у відповідній частині не було предметом апеляційного перегляду.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з частинами першою, тринадцятою статі 141 ЦПК України судовий збірпокладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4   підлягає стягненню сплачений нею судовий збір за подання касаційної скарги в сумі 1 536,80 грн (по 768,40 грн з кожного).
 
Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  правонаступниками, якої є  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 3 березня 2020 року залишити без змін.
Стягнути із  ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомий) на користь ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судовий збір за подання касаційної скарги в розмірі 1 536 (тисячу п`ятсот тридцять шість) грн 80 коп., а саме по 765 (сімсот шістдесят вісім) грн 40 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий	Т.О. Писана  	
Судді 	К. П. Приходько  	
 	С.О. Журба