Справа № 308/14714/21

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        21 вересня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого                                судді КОНДОРА Р.Ю.
суддів                                        СОБОСЛОЯ Г.Г., ГОТРИ Т.Ю.
за участю секретаря                ТЕРПАЙ С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 308/14714/21 за скаргою боржника ОСОБА_1 , заінтересована особа стягувач ОСОБА_2 , на рішення державного виконавця Ужгородського відділу державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Галочкіної Соломії Василівни, за апеляційною скаргою боржника ОСОБА_1 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 14 грудня 2021 року, повний текст якої складено 14 грудня 2021 року, головуюча суддя Логойда І.В., -

встановив:

05.11.2021 боржник у виконавчому провадженні ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, яку мотивував таким.
29.10.2021 він отримав постанову державного виконавця Ужгородського відділу ДВС в Ужгородському районі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Галочкіної С.В. від 19.10.2021 про відкриття виконавчого провадження №67174338. Ця постанова незаконна.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 23.03.2020 частково задоволено позов ОСОБА_2 до скаржника, вирішено усунути перешкоди у користуванні і розпорядженні ОСОБА_2 належним йому домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1 (колишній АДРЕСА_2 ), шляхом виселення ОСОБА_1 із цього домоволодіння без надання іншого житлового приміщення.
Оскарженою постановою держвиконавця відкрито виконавче провадження № 67174338 та зобов`язано боржника виконати рішення протягом 10 днів.
Тим часом, стаття 63 Закону України «Про виконавче провадження» вказує, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником.
Відкриваючи виконавче провадження держвиконавець не врахував, що рішення Ужгородського міськрайонного суду від 23.03.2020 не зобов`язує боржника вчинити певні дії. Оскільки виконавчий лист порушує вимоги ст. 63 вищевказаного Закону, він мав бути повернутий стягувачеві без виконання.
Посилаючись на ці обставини, на передбачений ст. 447 ЦПК України порядок оскарження рішення держвиконавця, боржник ОСОБА_1 просив скасувати постанову державного виконавця Ужгородського відділу ДВС в Ужгородському районі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Галочкіної С.В. від 19.10.2021 про відкриття виконавчого провадження № 67174338 як незаконну.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 14.12.2021 у задоволенні скарги відмовлено.

Приймаючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із обов`язковості чинного судового рішення та необхідності його виконання, процедура якого держвиконавцем була додержана.

Боржник у виконавчому провадженні ОСОБА_1 оскаржив ухвалу суду першої інстанції як незаконну та необґрунтовану. Наводить в апеляції загалом ті самі доводи, якими мотивувалася його скарга на рішення держвиконавця. Окрім цього, зазначає таке.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 23.03.2020 відмовлено позивачу ОСОБА_2 у задоволенні вимоги про заборону боржнику перебувати на території домоволодіння.
Боржника не може бути виселено з домоволодіння, оскільки він не має іншого житла, а наявний у справі запис з у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про наявність у нього частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_3 недостовірний. Це житло належить іншій особі такими ж як у нього прізвищем, ім`ям і по-батькові, про що йому не було відомо на час розгляду цивільної справи.
Просить ухвалу скасувати, скаргу – задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: стягувача у виконавчому провадженні ОСОБА_2 та держвиконавця ОСОБА_3 , які апеляцію не визнали, врахувавши, що апелянт ОСОБА_1 не з`явився до апеляційного суду повторно, його позиція в справі неодноразово викладена письмово та доведена до відома інших учасників процесу, явка апелянта до суду не визнавалася обов`язковою, а його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності апелянта, обговоривши доводи учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

За даними Єдиного державного реєстру судових рішень:
рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 23.03.2020 у справі № 308/6423/18 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення та зобов`язання вчиняти певні дії задоволено частково, усунуто перешкоди у користуванні і розпорядженні ОСОБА_2 належним йому на праві приватної власності домоволодінням за адресою: АДРЕСА_4 ), шляхом виселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із вказаного домоволодіння без надання йому іншого житлового приміщення; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн (https://reyestr.court.gov.ua/Review/88366585);
постановою Закарпатського апеляційного суду від 04.08.2021 рішення Ужгородського міськрайонного суду від 23.03.2020 у справі № 308/6423/18 залишено без змін (https://reyestr.court.gov.ua/Review/98831912);
ухвалою Верховного Суду від 15.09.2021 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 23.03.2020 та постанову Закарпатського апеляційного суду від 04.08.2021 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/99714101).

Як убачається з матеріалів справи, 06.10.2021 Ужгородський міськрайонний суд видав виконавчий лист у справі № 308/6423/18 (а.с. 25).

Постановою від 19.10.2021 державний виконавець Ужгородського відділу ДВС в Ужгородському районі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Галочкіна С.В. відкрила виконавче провадження № 67174338 на примусове виконання вищевказаного виконавчого листа, стягувачем у якому є ОСОБА_2 , визначила боржнику ОСОБА_1 строк у 10 робочих днів для виконання рішення суду (а.с. 6-7).

Конституцією України встановлено, що судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку (ст. 129-1). Аналогічні положення щодо обов`язковості виконання на всій території України судового рішення, що набрало законної сили, встановлені й частиною 1 статті 18 ЦПК України, а частина 2 цієї статті містить правило, відповідно до якого невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Рішення суду, що набрало законної сили, за заявою особи, на користь якої воно ухвалено, звертається до виконання (ст. 431 ЦПК України). Реальне виконання рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковою складовою реалізації особою права на справедливий суд, передбаченого п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, що підтверджується і висловленою Європейським судом з прав людини правовою позицією у «пілотному» рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine) від 15.10.2009 (заява № 40450/04) і в багатьох інших справах як щодо України, так і щодо інших країн.

Виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, сукупністю дій органів і посадових осіб, визначених у законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених Конституцією, Законами України та іншими нормативно-правовими актами (ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 1404-VIII)).

Сторони виконавчого провадження зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи;
боржник зобов`язаний: утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження;
особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (ст. 18 ч. 4, ч. 5 п.п. 1, 6, ч. 8 Закону № 1404-VIII).

За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (ст. 26 ч. 6 Закону № 1404-VIII).

За рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною 6 статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником (ст. 63 ч. 1 Закону № 1404-VIII).

Державний виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною 6 статті 26 цього Закону, перевіряє виконання боржником рішення про його виселення; у разі невиконання боржником рішення про його виселення самостійно державний виконавець виконує його примусово (ст. 66 ч. 1 Закону № 1404-VIII).

Відтак закон вимагає виконання відповідачем, позов до якого задоволено, рішення суду, а від боржника у виконавчому провадженні, щодо якого виконується рішення суду про виселення, добровільного вчинення особисто ним відповідних дій (добровільного виселення) у визначений строк, в разі невчинення яких розпочинається процедура примусового виселення. Твердження боржника у виконавчому провадженні ОСОБА_1 про те, що рішення суду не вимагає вчинення ним особисто певних дій не відповідає принципу обов`язковості рішення суду, суперечить закону, порушує законні права стягувача, ігнорує законні вимоги держвиконавця та цілком безпідставне.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (ст. 74 ч. 1 Закону № 1404-VIII).

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (ст. 447 ЦПК України).

Виходячи з викладеного, з тих підстав, із яких боржник у виконавчому провадженні подав скаргу на рішення держвиконавця, він її не обґрунтував і не довів відповідно до закону (ст.ст. 76-81 ЦПК України).

Інші обставини, якими мотивується апеляційна скарга (відсутність у рішенні суду заборони боржнику перебувати на території домоволодіння та відсутність у нього іншого житла) врахуванню не підлягають, оскільки не слугували підставам скарги, не розглядалися судом першої інстанції і не можуть розглядатися апеляційним судом (ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч.ч. 1, 6, ст. 447 ч. 1 ЦПК України).

Крім того, посилання на відсутність у рішенні суду відповідної заборони маніпулятивне, позаяк рішенням суду усунуто позивачу (стягувачу) перешкоди у користуванні і розпорядженні домоволодінням шляхом виселення з нього відповідача (боржника), що є ключовим і передбачає, власне, постійну відсутність і непроживання ОСОБА_1 у домоволодінні. Можливість тимчасової появи боржника на території домоволодіння стягувача з певної потреби у цьому контексті значення не має і на суть питання не впливає.

Беручи до уваги викладене, суд першої інстанції обґрунтовано, з додержанням вимог закону відмовив у задоволенні скарги боржника у виконавчому провадженні, докази порушення прав якого оскарженою постановою держвиконавця у справі відсутні, доводи апеляції цього не спростовують, тому на підставі ст. 375 ЦПК України апеляцію слід залишити без задоволення, а судове рішення – без змін.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 1, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд –

постановив:

Апеляційну скаргу боржника ОСОБА_1  залишити без задоволення, а ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 14 грудня 2021 року – без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 11 жовтня 2022 року.

Судді