Постанова
Іменем України                              
 
19 жовтня 2022 року
м. Київ
 
справа № 511/409/20
провадження № 61-20060св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів:  Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,         
 
учасники справи:
 
заявник - ОСОБА_1 ,
заінтересовані особи: Роздільнянський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління юстиції          (м. Одеса), Головне управління Державної міграційної служби України                  в Одеській області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шевчука Кирила Миколайовича на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 28 серпня 2020 року, ухвалене у складі судді Ільяшук А. В., та постанову Одеського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року, прийняту          у складі колегії суддів:  Сєвєрової Є. С., Вадовської Л. М., Колеснікова Г. Я.,             
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст заяви
 
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про встановлення особи та факту постійного проживання.
 
Заява ОСОБА_1 мотивована тим, що вона - ОСОБА_1 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Подгорне Воронезької області Росії, що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 . У період 1984-1986 років (точної дати не пам`ятає) вона уклала шлюб з ОСОБА_3 у с. Ніжнєсмородино Понировського району Курської області РФ. Після реєстрації шлюбу провели весілля та вона перейшла на прізвище ОСОБА_1 , однак свідоцтво про шлюб втрачено її чоловіком.
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її чоловік ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , яке видано відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби по Роздільнянському району Роздільнянського міжрайонного управління юстиції в Одеській області 04 лютого 2014 року.
Вказувала на те, що вона є представником ромської національності, як і її чоловік. Вони вели кочове життя (не останнім чином через ворожі стереотипи про ромів у місцевого населення). Зазвичай, питаннями оформлення документів у ромів займаються чоловіки, тому вона не переймалася питанням наявності чи відсутності тих чи інших документів, включаючи свідоцтва про шлюб, до часу смерті чоловіка у 2011 році.
За цей час у неї народилося багато дітей, з них зареєстровано народження двох дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Народження їх доньки ОСОБА_5 зареєстрував її чоловік, але втратив свідоцтво про народження доньки. 
Однак у 2017 році заявник отримала довідку у Мєщовському районі Калузької області РФ, яка підтверджує факт її народження. Також цією довідкою підтверджується, що вона взяла прізвище чоловіка та записана там як ОСОБА_1 .
Народження доньки ОСОБА_6 зареєстровано за рішенням Роздільнянського районного суду Одеської областівід 26 січня 2016 року             у справі  № 511/3144/15-ц. У свідоцтві про народження ОСОБА_6 вона записана матір`ю дитини.
Крім того, згідно з медичним свідоцтвом про народження сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7, вона ( ОСОБА_1 ) також зазначена матір`ю дитини.
Зазначала, що вона не має жодних документів, що підтверджують її особу, проте її та її родину знають багато людей у м. Роздільна Роздільнянського району Одеської області, де вона проживає з середини 2000-х років. Через відсутність свідоцтва про шлюб вона не має можливості оформити паспорт громадянина України, оскільки Державна міграційна служба України не може встановити перехід з прізвища ОСОБА_1 на ОСОБА_1 , і, як наслідок, її особу.
У 2018 році вона зверталась до Суворовського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України з заявою щодо встановлення особи з подальшим оформленням паспорта громадянина України, однак їй відмовлено у задоволенні вказаної заяви, її особу не встановлено, належність до громадянства України не визначено.
Через об`єктивні чинники, а саме відсутність паспортного документа                       і неможливість перетину державного кордону України, вона не може поїхати до РФ і отримати дублікат свідоцтва про шлюб.
Вказувала на те, що вона намагалась уточнити дату укладення шлюбу через засоби електронного зв`язку та дізналася, що актовий запис про укладення шлюбу на території Понировського району Курської області РФ з невідомих причин не зберігся.
Зазначала, що встановлення її особи є вкрай важливим для неї, оскільки саме від нього залежить оформлення паспорту. Більше того, встановлення її особи є також важливим для її дітей, оскільки вона не може зареєструвати народження сина ОСОБА_7 та інших дітей.
Вказувала на те, що вона з часу народження її дочки ОСОБА_6 , тобто з 1990 року, постійно проживає на території України та її не покидала. З 1990 року по 1995 рік вона проживала на території Донецької області, з 1995 року до середини 2000 років вона проживала на території Дніпропетровської області, де в неї народився син ОСОБА_7 , з середини 2000 років вона проживає у м. Роздільна Роздільнянського району Одеської області.
Зазначала, що, враховуючи те, що вона вела кочове життя, вона не може підтвердити офіційними документами своє пересування територією України, однак її постійне проживання на території України станом на 1991 року може підтвердити її дочка - ОСОБА_6 , інші свідки можуть підтвердити її проживання на території м. Роздільна Роздільнянського району Одеської області.
 
З урахуванням зазначеного та заяви про уточнення вимог, ОСОБА_1 просила встановити її особу - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: с. Подгорне Воронезької області Росії, відповідно до фотозображення, що міститься у довідці Виконавчого комітету Роздільнянської міської ради № 3097 від 29 жовтня 2019 року, та встановити юридичний факт її постійного проживання на території України станом на       24 серпня та 13 листопада 1991 року.

 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 28 серпня 2020 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково.
Встановлено юридичний факт постійного проживання на території України ОСОБА_1 станом на 24 серпня 1991 року та          13 листопада 1991 року.
В іншій частині заяви відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні заяви в частині встановлення особи, суд першої інстанції виходив із того, що такий факт не встановлюється в порядку окремого провадження, оскільки від нього не залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи.
 
Задовольняючи заяву в частині встановлення юридичного факту постійного проживання заявника на території України, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для встановлення юридичного факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області задоволено частково, апеляційну скаргу                   ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 28 серпня 2020 року скасовано.
У задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення особи та факту проживання на території України станом на певний період відмовлено.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції виходив із того, що для встановлення постійного проживання особи на території України, безумовним фактом є встановлення цієї особи, яке може бути підтверджено довідкою територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи, однак згідно з листом Суворовського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України від                    21 грудня 2018 року особу заявника не встановлено, належність до громадянства України не визначено, та на підтвердження даних про свою особу ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У грудні 2021 року ОСОБА_1 в особі адвоката Шевчук К. М. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції              в частині відмови у встановлення особи та постанову апеляційного суду, ухвалити нове про задоволення заяви.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував, що не встановлення її особи органами Державної міграційної служби України не впливає на встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня та 13 листопада 1991 року. Суд апеляційної інстанції не розглянув подані нею докази проживання на території України станом на 1991 рік.
Оскільки документи, подані до суду як належні докази з метою встановлення особи, мають містити фотокартку заявника, вона подала до суду копію посвідчення про взяття на облік № 5569 від 08 листопада 2018 року та копію довідки Виконавчого комітету Роздільнянської міської ради № 3097                     від 29 жовтня 2019 року, які містять фотозображення та непрямо підтверджують її особу, однак суд не надав цим доказам належну правову оцінку.
При цьому апеляційний суд належним чином не перевірив її доводи щодо тривалого проживання у м. Роздільна Одеської області, наявності дітей та сусідів, які можуть підтвердити її особу, що має значення для правильного вирішення заяви про наявність чи відсутність зазначеного факту.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме частини третьої статті 315 ЦПК України (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У квітня 2022 року Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судове рішення апеляційного суду без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права. 

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 грудня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 січня 2022 року продовжено представнику ОСОБА_1 - адвокату Шевчуку К. М. строк для усунення недоліків, вказаний        в ухвалі Верховного Суду від 14 грудня 2021 року.
 
У строк, визначений судом, заявник усунув недоліки касаційної скарги.
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
У квітні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 серпня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Згідно з повторним свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народилася в селі Подгорне, Подгоренський район Воронезької області, про що 07 лютого 1966 року зроблений актовий запис № 2. Місце державної реєстрації -виконавчий комітет Подгоренської сільської ради депутатів трудящих Подгоренського району Воронезької області. Батько - ОСОБА_10 , циган, мати - ОСОБА_11 , циганка. Дата видачі повторного свідоцтва - 18 листопада 2017 року.
 
Відповідно до медичного свідоцтва про народження № 3063 від ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_1 у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області ІНФОРМАЦІЯ_7 народила хлопчика.
 
Згідно з медичним свідоцтвом про народження № 137 від 24 квітня 2012 року ОСОБА_1 у м. Єнакієве Донецької області ІНФОРМАЦІЯ_4 народила дівчинку.
 
Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 45 років, про що 04 лютого 2014 року складено відповідний актовий запис № 1.
Згідно з рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області                      від 26 січня 2016 року у справі №511/3144/15-ц встановлено факт народження ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Єнакієво Донецької області, Україна, від матері ОСОБА_1 . Рішення набрало законної сили 08 лютого 2016 року.
 
Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про держану реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 СК України, ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 народилась в місті Єнакієве Донецької області, Україна. Згідно з рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 26 січня 2016 року встановлено факт народження ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 у м. Єнакієво Донецької області, Україна, від матері ОСОБА_1 .
 
Відповідно до листа Суворовського районного відділу у м. Одесі Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області                 від 21 грудня 2018 року ОСОБА_1 повідомлено, що її заява про встановлення особи з подальшим оформленням паспорта громадянина України у вигляді (ІD) картки розглянута. Її особу не встановлено, належність до громадянства України не визначено.
 
Згідно з довідкою виконавчого комітету Роздільнянської міської ради                 від 29 жовтня 2019 року громадянка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає по АДРЕСА_1 (без реєстрації).
 
Відповідно до довідки № 4 Генерального консульства Російської Федерації      в Одесі ОСОБА_1 , що народилася                  ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Підгірне Воронезької області РРФСР, неможливо визначити належність до громадянства Російської Федерації (на підставі відповіді УФМС Росії по Липецькій області вих. № 23/5335 від 23 березня   2015 року).
 
Згідно з листом Комітету запису актів громадського стану Курської області від 26 грудня 2019 року актовий запис про укладення шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_11 , складений на території Понировського району Курської області за період 1984-1986 років, не виявлено.
 
Відповідно до листа начальника Роздільнянського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 07 лютого 2020 року актовий запис про шлюб ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не може бути поновлено.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                                 є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права                      у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог                                 і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам судове рішення апеляційного суду не відповідає.
 
Відповідно до частини першої статті 3, статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.
 
У частині першій статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
 
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає               в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
 
Частиною першою статті 315 ЦПК України регламентовано розгляд справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Це можуть бути справи про встановлення фактів: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
 
Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
 
Надання адміністративної послуги з оформлення паспорта громадянина України регламентовано Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», Законом України «Про громадянство України».
 
Згідно з підпунктом «а» пункту 1 частини першої статті 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», паспорт громадянина України відноситься до документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, і оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Єдиного державного демографічного реєстру.
 
Частиною першою статті 4 вказаного Закону передбачено, що Єдиний державний демографічний реєстр ведеться з метою ідентифікації особи для оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсними та знищення передбачених цим Законом документів. Єдиний державний демографічний реєстр у межах, визначених законодавством про свободу пересування та вільний вибір місця проживання, використовується також для обліку інформації про реєстрацію місця проживання чи місця перебування.
 
Відповідно до пункту б частини першої статті 3 зазначеного Закону ідентифікація особи - встановлення особи шляхом порівняння наданих даних (параметрів), у тому числі біометричних, з наявною інформацією про особу в реєстрах, картотеках, базах даних тощо.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» розпорядник Реєстру - центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.
 
Пунктом 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня               2014 року № 360, визначено, що Державна міграційна служба України                     є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.
 
Постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302                    «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України» визначено загальний порядок видачі та відновлення паспорта (далі - Порядок № 302).
 
В пунктах 38-40 Порядку № 302 передбачено, що після прийняття до розгляду заяви-анкети та доданих до неї документів працівник територіального підрозділу Державної міграційної служби України здійснює заходи з ідентифікації особи, на ім`я якої оформляється паспорт. Ідентифікація особи здійснюється на підставі даних, отриманих з баз даних Реєстру. Ідентифікація особи, на ім`я якої оформляється паспорт і стосовно якої відсутня інформація в базах даних Реєстру, здійснюється відповідно до наявних державних та єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави або підприємств, установ та організацій.
 
У виключних випадках за результатами перевірок, за якими особу не ідентифіковано, проводиться процедура встановлення особи (пункт 43 Порядку № 302).
 
Зокрема, цим пунктом встановлено, що у разі неподання особою, яка досягла 18-річного віку, документів з фотокартками проводиться процедура встановлення особи шляхом надсилання запитів щодо перевірки документів та інформації, зазначеної заявником у письмовому зверненні, зокрема до Міністерства внутрішніх справ, Національної поліції, Міністерства юстиції України, органів Державної фіскальної служби, навчальних закладів, військових частин, військових комісаріатів, установ виконання покарань, для отримання інформації з наявних державних та єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави або підприємств, установ та організацій, у тому числі фотокартки особи, яка дасть змогу ідентифікувати особу. В процесі перевірки береться до уваги вся інформація, яку повідомив заявник. Одночасно проводиться перевірка за даними обліку територіальних органів та територіальних підрозділів ДМС. Перевірка стосовно осіб, які проживають на тимчасово окупованій території України проводиться, зокрема, за даними Державного реєстру виборців шляхом надсилання запитів до відповідних відділів ведення Державного реєстру виборців. Крім того, у виключних випадках за відсутності фотокартки особи та за результатами перевірок, за якими особу не ідентифіковано, з метою встановлення особи проводиться опитування родичів, сусідів, які були зазначені у письмовому зверненні. За результатами їх свідчень складається акт встановлення особи за формою, встановленою МВС. Строк проведення процедури встановлення особи не повинен перевищувати двох місяців.
 
Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» у разі неможливості встановити особу розпорядником реєстру особа встановлюється за рішенням суду про встановлення факту, що має юридичне значення, для видачі документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України. До завершення процедури встановлення особи державною міграційною службою України та (або) прийняття відповідного рішення суду, документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, не видаються.
 
Враховуючи вищевикладені норми законодавства, заявник має право на встановлення відповідного факту, що має юридичне значення у порядку, визначеному частиною першою статті 10 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус».
 
У розумінні частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини                                   і основоположних свобод право кожного на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом. Водночас, особі, яка звернулася до суду за захистом свого права, повинна бути забезпечена можливість реалізувати вказані вище права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист визначає зміст права на доступ до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Perez deRada Cavanilles проти Іспанії» № 2809095).
 
Отже необхідною умовою забезпечення доступу заявника в цій справі до правосуддя є надання судом оцінки доводам його заяви.
 
Згідно до вимог вищевказаного законодавства України, вбачається, що               у разі, якщо ДМС України не змогла встановити особу заявника після проведення процедури ідентифікації, то встановлення такого факту проводиться у судовому порядку.
 
До місцевого загального суду подається заява про встановлення факту, що має юридичне значення, для видачі документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України.
 
Згідно до вищевказаних нормативних актів, основними документами, які дозволяють особі звернутися до суду, мають бути: свідоцтво про народження особи та рішення ДМС України про неможливість встановити особу після проведення процедури ідентифікації.
 
У своїй заяві до суду заявник має вказати, який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують цей факт (показання свідків, біографічні дані заявника та будь-які документи, які надають можливість перевірити інформацію щодо його особи).
 
В обґрунтування поданої заяви заявник посилалась на те, що вона з 1990 року постійно проживає на території України. ІНФОРМАЦІЯ_4 у м. Єнакієве Донецької області народила дочку ОСОБА_6 , що підтверджується рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 26 січня 2016 року, яким встановлено факт народження ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4                          у м. Єнакієво Донецької області, Україна, від матері ОСОБА_1 . Також                     ІНФОРМАЦІЯ_7 на території України, а саме у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, народився її син, що підтверджується медичним свідоцтвом про народження № 3063 від 15 листопада 2012 року.
 
На підтвердження заяви про встановлення особи подала до суду, зокрема, дублікат свідоцтва про народження, дані про народження її дітей, лист ДМС України про неможливість встановити особу, копію довідки Виконавчого комітету Роздільнянської міської ради № 3097 від 29 жовтня 2019 року про те, що громадянка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає                        по АДРЕСА_1 (без реєстрації).
 
Суд апеляційної інстанції не надав належної правової оцінки вказаним доказам, а також не врахував, що особу заявника підтверджували свідки, допитані у суді першої інстанції, зокрема дочка ОСОБА_1 - ОСОБА_6 .
 
Колегія суддів Верховного Суду вважає, що апеляційний суд не виконав вимоги, передбачені процесуальним законодавством України, щодо встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, не дослідив та не перевірив належним чином надані сторонами докази та не зазначив підстав для їх відхилення.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до пункту 1 частин третьої і четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
За викладених обставин постанова апеляційного суду підлягає скасуванню     з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шевчука Кирила Миколайовича задовольнити частково.
 
Постанову Одеського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий  	Д. Д. Луспеник    	
Судді:   	І. А. Воробйова     Б. І. Гулько     Г. В. Коломієць      Ю. В. Черняк