ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

08 грудня 2022 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 748/48/22
Головуючий у першій інстанції – Олещенко В. І.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1068/22

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої - судді Шитченко Н.В.,
суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є., 
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,
розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 02 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики, 
місце постановлення рішення суду – м. Чернігів,
дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції – 06 вересня 2022 року. 

                                      У С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_5 , в якому просив стягнути з відповідачки на його користь грошові кошти в розмірі 250 000 грн за договором позики від 24 липня 2020 року, інфляційні витрати за період прострочення в розмірі 6 800 грн та суму відсотків за користування коштами в розмірі 3 082,19 грн.
Обґрунтовуючи заявлені вимоги, ОСОБА_1 указував на те, що 24 липня 2020 року між ним та ОСОБА_3 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського районного нотаріального округу Чернігівської області Петрушиною Л.М. За умовами даного договору, ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 250 000 грн, які остання зобов`язалася повернути до 25 липня 2021 року. Відповідачка визначені договором грошові зобов`язання у передбачений правочином строк не виконала, у зв`язку з чим наявні підстави для стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми.
Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 02 вересня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 24 липня 2020 року в сумі 259 882,19 грн, з яких: 250 000 грн – заборгованість за позикою, 6 800 грн – інфляційні втрати за період прострочення, 3 082,19 грн – відсотки за користування грошовими коштами. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 2 598,83 грн судового збору за подання позовної заяви.
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції у повному обсязі та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що зазначені у договорі позики кошти ОСОБА_1 не передавав, а ОСОБА_3 їх не отримувала. Договір скаржниця підписала виключно на вимогу позивача, як забезпечення гарантій на отримання від нього згоди на розірвання шлюбу, яку ОСОБА_1 відмовлявся надавати. Факт передачі-отримання грошових коштів документально не підтверджено.
Відповідачка стверджує, що договір позики від 24 липня 2020 року  укладено під впливом помилки, внаслідок тиску  з боку позивача. Поза увагою районного суду залишилось те, що станом на 01 січня 2022 року ОСОБА_3 сплатила позивачу за виниклим зобов`язанням 135 169 грн, що підтверджується її записами у робочому зошиті, які скріплено особистими підписами ОСОБА_1 .
Наголошує на тому, що несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за договором позики від 24 липня 2020 року виникла внаслідок об`єктивних причин (форс-мажорних обставин), а саме: карантинних обмежень та запроваджених обмежувальних протиепідемічних заходів, введених для запобігання поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом, що обмежило фінансові можливості відповідачки на проведення обумовлених виплат, а також військової агресії Російської Федерації проти України, що стало підставою введення 24 лютого 2022 року воєнного стану на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні».
У наданому відзиві представник ОСОБА_1 – адвокат Кулініч К.В., не погоджуючись з доводами апеляційної скарги ОСОБА_3 , просить відмовити у задоволенні її скарги і залишити рішення районного суду без змін.
Доводи відзиву зводяться до того, що твердження ОСОБА_3 , наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не підтверджені належними та допустимими доказами, а отже, є недоведеними. Указує на те, що надані відповідачкою на підтвердження часткового виконання зобов`язання записи у робочому зашиті, являються господарськими розрахунками і не пов`язані з  виконанням умов договору позики. Зазначає, що ОСОБА_3 не надано належних доказів на підтвердження існування форс-мажорних обставин, які б перешкоджали поверненню боргу.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду – без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що 24 липня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали договір позики, умови якого відповідачка не виконала, грошові кошти в установлений строк не повернула, у зв`язку з чим з неї на користь позивача слід стягнути 250 000 грн заборгованості за позикою, 6 800 грн інфляційних витрат за період прострочення і 3 082,19 грн відсотків за користування грошовими коштами.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.
У справі встановлено, що 24 липня 2020 року між ОСОБА_1 (далі – позикодавець) та ОСОБА_6 (далі – позичальник)  укладено договір позики, за умовами п. 1.1 якого позикодавець передає у власність позичальника грошові кошти в сумі 250 000 грн., а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю зазначені грошові кошти, а також виконувати інші зобов`язання в порядку та строки, передбачені цим договором. Договір посвідчено приватним нотаріусом Чернігівського районного нотаріального округу Чернігівської області Петрушиною Л.М., зареєстровано в реєстрі за № 1275 (а.с. 10-11).
Відповідно до п. 1.2 наведеного договору позика у розмірі, передбаченому п. 1.1 даного договору надається позичальнику у термін до 25 липня 2021 року. Позичальник зобов`язується повернути грошові кошти до 25 липня 2021 року.
Згідно з п. 2.1 договору грошові кошти, передбачені п. 1.1 даного договору, позикодавець передав позичальнику 01 лютого 2010 року, до підписання цього договору.  
Пунктами 3.1, 3.2 договору позики передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю грошові кошти у розмірі та строк, що передбачені розділом 1 даного договору та відповідно до інших умов цього договору. Позичальник має право достроково повернути позичені грошові кошти. Позика вважається повернутою в момент отримання позикодавцем усієї суми, передбаченої п. 1.1 даного договору, з урахуванням п.п. 5.2 даного договору. Факт повного виконання зобов`язання позичальником за цим договором підтверджується нотаріально посвідченою заявою позикодавця.
За умовами п. 4.2 договору позики, сторони звільняють від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором у випадку виникнення форс-мажорних обставин, обставин непереборної сили, що впливають на виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором. До обставин непереборної сили відносяться події, на які сторони не можуть впливати та за виникнення яких вони не несуть відповідальності (землетрус, повені, урагани та інші стихійні лиха, війни, воєнні дії, епідемії, аварії, страйки та інше), а також нормативні акти та підзаконні нормативно-правові акти органів державної влади, що виникли після підписання даного договору тощо. Сторона, що не взмозі виконати  свої зобов`язання за цим договором в силу виникнення обставин непереборної сили, зобов`язана протягом семи робочих днів інформувати іншу сторону про настання таких обставин у письмовій формі і повідомити дані про характер обставин про оцінку строку їхнього впливу на виконання і можливий термін виконання зобов`язань за цим договором.
Як свідчить п. 6.1 договору позики, одержання позики не пов`язано із здійсненням підприємницької діяльності будь-якою зі сторін та не направлено на отримання прибутку. Договір відповідає дійсним намірам сторін, укладений при ясній пам`яті внаслідок добровільного волевиявлення сторін, пов`язаних товариськими зв`язками.
Згідно із п. 6.2 договору позики, даний договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, передбачених цим договором.
01 вересня 2020 року ОСОБА_6 уклала шлюб з ОСОБА_7 та змінила прізвище з " ОСОБА_8 " на " ОСОБА_9 ", що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 103).
Звернувшись з вимогою про стягнення з ОСОБА_6 суми коштів за договором позики, ОСОБА_1 посилався на невиконання відповідачкою боргових зобов`язань у визначений договором строк.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (ч. 1 ст. 14 ЦК України).
Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 ЦК України).
Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Зважаючи на вищенаведені норми та оцінивши обставини справи в сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що 24 липня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали договір позики, засвідчивши факт передачі грошових коштів в сумі 250 000 грн, який відбувся до моменту його підписання, відповідачка зобов`язалась їх повернути, однак у передбачений договором строк зобов`язання не виконала.
На думку апеляційного суду, районний суд обґрунтовано не взяв до уваги твердження ОСОБА_3 про те, що станом на 01 січня 2022 року нею сплачено на користь позивача 135 169 грн виниклого боргу, оскільки у наданих відповідачкою записах у робочому зошиті (а.с. 81-82) відсутні ідентифікаційні дані (паспортні дані, відомості щодо місця проживання, РНОКПП тощо) як особи, яка отримала грошові кошти, так і особи, яка їх повернула. 
Апеляційний суд погоджується з доводами позивача про те, що з наданих відповідачкою робочих зошитів неможливо встановити правову природу зроблених у них записів та встановити їх належність до виконання обумовлених договором позики зобов`язань.  
Установивши, що одержаних в позику коштів відповідачка не повернула, районний суд зробив обґрунтований висновок, що ОСОБА_3 повинна повернути ОСОБА_1 суму позики у розмірі 250 000 грн.
Твердження ОСОБА_3 про те, що зазначені у договорі позики кошти ОСОБА_1 не передавав і вона їх відповідно не отримувала, не беруться до уваги колегією суддів, оскільки письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Указане відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.
Доводи ОСОБА_3 про те, що договір нею підписано виключно на вимогу позивача, як забезпечення гарантій отримання від нього згоди на розірвання шлюбу, яку він відмовлявся надавати, належними доказами не підтверджено, а за змістом ст. 81 ЦПК України доказування (а отже і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Апеляційний суд відхиляє також посилання відповідачки на те, що договір позики від 24 липня 2020 року нею укладено під впливом помилки та внаслідок тиску з боку позивача, оскільки доказів на користь таких заперечень проти позову матеріали даної цивільної справи не містять. ОСОБА_3 договір позики не оспорювала, а отже він є дійсним в силу дії презумпції правомірності правочину. 
Доводи апеляційної скарги про те, що несвоєчасна сплата коштів за договором позики від 24 липня 2020 року виникла внаслідок об`єктивних причин (форс-мажорних обставин), зокрема, через виникнення і поширення коронавірусної хвороби COVID-19 та введення 24 лютого 2022 року воєнного стану у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на думку апеляційного суду, не є підставою для звільнення відповідачки від відповідальності за невиконання умов договору позики, з огляду на наступне.
За умовами п. 4.2 договору позики, сторони звільняють від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором у випадку виникнення форс-мажорних обставин, обставин непереборної сили, що впливають на виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором. До обставин непереборної сили відносяться події, на які сторони не можуть впливати та за виникнення яких вони не несуть відповідальності (землетрус, повені, урагани та інші стихійні лиха, війни, воєнні дії, епідемії, аварії, страйки та інше), а також нормативні акти та підзаконні нормативно-правові акти органів державної влади, що виникли після підписання даного договору тощо. Сторона, що не взмозі виконати  свої зобов`язання за цим договором в силу виникнення обставин непереборної сили, зобов`язана протягом семи робочих днів інформувати іншу сторону про настання таких обставин у письмовій формі і повідомити дані про характер обставин про оцінку строку їхнього впливу на виконання і можливий термін виконання зобов`язань за цим договором.
Відповідно до статті 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 року Кабінет Міністрів України постановою від 11 березня 2020 року № 211, установив карантин на усій території України з 12 березня 2020 року.
У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022 в Україні запроваджено воєнний стан з 05 год. 30 хв 24 лютого 2022 року.
Як свідчать матеріали справи, договір позики сторонами укладено під вже час існуючих карантинних обмежень на території України, а воєнний стан на території України введено після звернення позивача з даним позовом. 
У порушення п. 4.2 договору ОСОБА_3 не надано доказів, які б підтверджували, що вона повідомляла позивача про існування непереборних обставин, що утруднюють виконання зобов`язання, характер цих обставин та  оцінку строку їхнього впливу на виконання і можливий термін виконання зобов`язань за цим договором.
За таких обставин, колегія суддів приходить до переконання, що само по собі установлення карантину через виникнення і поширення коронавірусної хвороби (COVID-19) на усій території України, а також введення воєнного стану без дотримання відповідачкою умов пункту 4.2 договору позики не звільняє її від відповідальності за невиконання умов договору.
Колегія суддів погоджується також з висновком районного суду про необхідність стягнення на користь позивача інфляційних витрат за період прострочення та відсотків за користування грошовими коштами відповідно до вимог статті 625 ЦК України, оскільки права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює окремі види зобов`язань (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц).
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
З огляду на те, що відповідачка порушила грошове зобов`язання з повернення заборгованості за договором позики, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_3 6 800 грн інфляційних витрат за період прострочення в межах позовних вимог з 26 липня 2021 року по 22 грудня 2021 року, а також 3 082,19 грн трьох процентів річних за період прострочення в межах позовних вимог з 26 липня 2021 року по 22 грудня 2021 року.
Ураховуючи наведене вище у сукупності, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права або неправильно застосовано норми матеріального права, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід залишити без задоволення, а рішення районного суду – без змін.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, -

                             П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 02 вересня 2022 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуюча                                                                      Н.В. Шитченко

Судді                                                                               Н.В. Висоцька

                                                                                        О.Є. Мамонова