П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

                08 листопада 2022 року                                                                                                        місто Київ
Єдиний унікальний номер справи 752/19664/19
Номер провадження 22-ц/824/8537/2022
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Вербової І.М., суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А., 
 
за участю секретаря судового засідання - Орел П.Ю.
вивчивши апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26 січня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Мазура Ю.Ю., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Юрія Вікторовича, про визнання незаконним, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та припинення права власності, 
 
в с т а н о в и в :
 
У вересні 2019 року ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 , державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Юрія Вікторовича, з урахуванням подальших уточнень, про визнання незаконним, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та припинення права власності.
 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 набув у власність квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 18 серпня 2010 року. 
 
З метою забезпечення виконання зобов`язання за договором позики від 24 червня 2015 року, того ж дня між ОСОБА_2 як іпотекодавцем та ОСОБА_3 як іпотекодержателем укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 . 
 
 12 серпня 2013 року між сторонами укладено договір про внесення змін до зазначеного іпотечного договору. Тобто, даний договір укладено до основного договору іпотеки, який станом на 12 серпня 2013 року не існував.
 
27 травня 2016 року приватним нотаріусом КМНО Косенко М.О. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за відповідачем-1. Підставою для прийняття зазначеного рішення, став іпотечний договір від 24 червня 2015 року.
 
У подальшому на підставі рішень державного реєстратора приватного нотаріуса КМНО Косенка М.О. від 29 липня 2016 року, припинено обтяження за іпотечним договором та припинено іпотеку. 
 
Не погодившись з правомірністю рішень державних реєстраторів позивач звернувся до Міністерства юстиції України зі скаргою, за результатами розгляду якої, прийнято рішення про її задоволення та скасування рішень прийнятих приватним нотаріусом КМНО Прокудіною Л.Д. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27 травня 2016 року № 29786958, 29 липня 2016 року № 30707578, 29 липня 2016 року № 30707468, 01 серпня 2016 року № 30725643.
22 вересня 2016 року відповідач-2 звернувся до державного реєстратора - приватного нотаріуса Каплуна Ю.В. із заявою про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 . 
 
23 вересня 2016 року право власності на вищевказану квартиру було зареєстровано за відповідачем-1.
 
29 липня 2016 року між відповідачем-1 та ОСОБА_5 укладено іпотечний договір за реєстровим № 887, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .
 
01 серпня 2016 року державним реєстратором приватним нотаріусом Прокудіною Л.Д. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_5 . 
 
На думку позивача, відповідачем-1 було порушено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме, вимоги встановлені Законом України «Про іпотеку», зокрема, перед проведенням спірної реєстрації позивачу не направлялось письмову вимогу про усунення порушень, не погоджено вартість за якою набувається квартира, вартість квартири є нижчою за ринкову ціну. Крім того, відповідачем-2 було прийнято рішення без встановлення відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам закону.
 
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 26 січня 2022 року (т. ІV а.с. 177-187) у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Юрія Вікторовича, про скасування рішення про державну реєстрацію права власності, відмовлено.
 
Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, 29 червня 2022 року ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу у якій, просив рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26 січня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги, задовольнити; стягнути з відповідачів судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на правничу допомогу, понесених скаржником у зв`язку з розглядом даної справи в суді першої та апеляційної інстанціях.
 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ухвалюючи оскаржуване рішення лише на підставі експертного висновку, судом першої інстанції було порушено вимоги ч. 1 ст. 73, ч. 3 ст. 83, ч. 1 ст. 114, ч.ч. 7, 8 ст. 178, ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України. Вказаний висновок не містить жодного дослідження щодо застосування аналогії закону чи аналогії права та / або змісту норм іноземного права згідно з їх офіційним чи загальноприйнятим тлумаченням, практикою застосування і доктриною у відповідній іноземній державі. Крім того, висновок експерта ґрунтується виключно на оцінці документа - поштового повідомлення № 074010288715 та зводиться до того, що вказаний документ відповідає вимогам ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» та на думку автора, може свідчити про виконання кредитором вимог, передбачених ст. 35 Закону України «Про іпотеку». Висновок прямо суперечить приписам ч. 2 ст. 114 ЦПК України, оскільки містить оцінку доказу, обґрунтування переваги доказу над іншим та висновок щодо спірного питання, а відтак, вказання на те, яке рішення повинно бути прийнято за результатами розгляду справи. Також висновок ґрунтується на невірних та надуманих нормах та був поданий відповідачем з простроченням процесуальних строків, встановлених судом. Таким чином, вказаний висновок не мав бути прийнятий до уваги судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення. Натомість, при розгляді даної справи, суд першої інстанції мав врахувати висновок Комісії Міністерства юстиції України від 30 серпня 2016 року та наказ Міністерства юстиції України від 19 вересня 2016 року № 2745/5, які спростовують факт виконання іпотекодержателем вимог, передбачених ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку». Згідно вказаного наказу, рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 074010288715 не відповідає вимогам законодавства, а відтак, не породжує жодних правових наслідків.
 
Скаржника зазначає, що спірну державну реєстрацію права, державним реєстратором було проведено на підставі тих же документі, на підставі яких проводилася попередня державна реєстрація права, скасована наказом Міністерства юстиції України від 19 вересня 2016 року № 2745/5. При цьому, перед спірною (повторною) реєстрацією, відповідачем-1 не було виконано вимоги ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», а саме, не було надіслано позивачу вимоги про усунення основного зобов`язання. Крім того, вимога відповідача від 29 березня 2016 року на адресу позивача не надходила. Отриманий позивачем поштовий конверт зі штрих-кодом № 0740102887151 був фактично пустим. Наявний в матеріалах справи опис вкладення, не містить номеру поштового відправлення , а відтак, встановити до якого поштового відправлення відноситься такий опис вкладення, встановити не можливо. Також з опису вкладення не можливо встановити зміст документа, який надсилався. Таким чином, відповідачем-2 прийнято спірне рішення на підставі рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, який згідно висновком комісії Міністерства юстиції України від 30 серпня 2016 року, не відповідає приписам ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень». Також, спірна державна реєстрація на квартиру  відбулася за відсутності правовстановлюючого документу - іпотечного договору укладеного між відповідачем-1 та позивачем, оскільки такий договір мав знаходитись у матеріалах нотаріальної справи щодо реєстрації права власності на квартиру  АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 01 серпня 2016 року.
 
На думку скаржника, судом першої інстанції порушено приписи ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та безпідставно не враховано висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові по справі № 306/2053/16-ц та Київським апеляційним судом у справі № 752/13495/20 у якій надана оцінка правомірності наказу Міністерства юстиції від 19 вересня 2016 року № 2745/5. Так, відповідачем-1 не було погоджено зі скаржником вартість іпотечного майна, що суперечить висновкам викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові по справі  № 752/13495/20. Крім того, скаржник зазначає, що мав реальний намір виконати своє зобов`язання за договором позики, що підтверджується, зокрема, нотаріально посвідченою заявою.
 
Також, скаржник посилався, зокрема, на висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постановах від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 та від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц.
 
У апеляційній скарзі скаржник також висловив свої заперечення на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 23 лютого 2021 року. Так, на думку скаржника, вказана ухвала прийнята судом з грубим порушенням Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та норм ЦПК України, оскільки засідання за участю безпосередньо судді не проводилося, питання, які вирішені цією ухвалою, суддею не розглядалися, пояснення представників сторін не заслуховувалися. Крім того, протокол судового засідання від 23 лютого 2021 року, не відповідає дійсності, а рішення прийняте цією ухвалою є неправомірним. 
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 29 серпня 2022 року, відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, надано строк для подачі відзиву.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 29 серпня 2022 року закінчено проведення підготовчих дій, справу призначено до розгляду у судовому засіданні  з повідомленням учасників справи.
 
13 вересня 2022 року від адвоката Дрьоміна Л.В. в інтересах відповідач-2 на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу з відповідними підтвердженнями про направлення його усім учасникам справи.
 
З вказаного відзиву вбачається, що відповідач-2 не погоджується з доводами апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
 
Відповідач-2 зазначає, що 22 вересня 2016 року до нього надійшла заява відповідача-1 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації на її ім`я права власності на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_2 до якої було долучено відповідні документи. При розгляді заяви було встановлено, що відповідач-1 подала не оригінал, а копію звіту експерта про оцінку майна, тобто подала документи не в повному обсязі. Відповідачем-2 було прийнято рішення про зупинення розгляду заяви. 23 вересня 2016 року відповідач-1 подала оригінал звіту експерта, у зв`язку з чим, розгляд заяви було відновлено та в подальшому проведено державну реєстрацію. Тобто, відповідачем-1 були подані документи для реєстрації права власності у повному обсязі та відповідали чинному законодавству. Посилання позивача на те, що повторне звернення стягнення на квартиру відбулося з повторним порушенням низки норм законодавства, на які вказувало Міністерство юстиції України, а тому спірне рішення повинно бути скасовано, спростовується дослідженням проведеним ОСОБА_6 .  Посилання скаржника на те, що суд повинен був врахувати висновки Комісії Міністерства юстиції України від 20 серпня 2016 року та наказ від 19 вересня 2016 року № 2745/5, є безпідставним, оскільки попередня реєстрація на спірну квартиру, не має відношення до цієї справи, висновок комісії не має преюдиційного значення і саме по собі не є доказом для суду, доказів на скасування спірного рішення відповідача-2, позивачем не надано. 06 квітня 2016 року позивачу було вручено письмову вимогу про усунення порушень, повторне направлення вимоги про усунення порушень, не потребується. Посилання позивача на те, що відповідачем-1 не надано відповідачеві-2 будь-якого іншого доказу про факт виконання нею ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», є безпідставним. Позивачем не надано доказів виконання свого зобов`язання перед відповідачем-1. Також відповідач-2 вважає правомірною відмову суду щодо клопотання позивача про врегулювання спору у справі, оскільки відповідачі не давали на це згоду.
 
20 вересня 2022 року від адвоката Сидоренка В.В. в інтересах відповідач-2 на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу з відповідними підтвердженнями про направлення його усім учасникам справи.
 
З вказаного відзиву вбачається, що відповідач-2 не погоджується з доводами апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
 
Відповідач-2 зазначає, що рекомендоване повідомлення, яке містить вимогу відповідача-1 сплатити суму боргу, отримано позивачем 06 квітня 2016 року, будь-яких виправлень в даті отримання, воно не містить, що підтверджує факт отримання вимоги позивачем саме у зазначений день. Позивач посилається на те, що відповідачу-2 не було надано оригінал договору іпотеки для проведення реєстрації, не обґрунтовуючи при цьому зазначене твердження жодною нормою. Позивачем не надано доказів на підтвердження виконання ним своїх зобов`язань перед відповідачем-1. Також зазначає, що відповідач-1 не лише не ухилялася від прийняття коштів належних їй за договором позики, але й неодноразово пропонувала йому виконати свої зобов`язання. Щодо посилання скаржника на звіт про оцінку предмета іпотеки, відповідач-2 зазначає, що перед зверненням стягнення на предмет іпотеки, була проведене процедура оцінки майна. Зокрема, ціна продажу предмета іпотеки встановлювалась за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем або на підставі майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Щодо посилання позивача на загальну площу предмету іпотеки в розмірі 133,75 м2, то згідно інформацією про об`єкт нерухомого майна, який розміщений в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, загальна площа об`єкту становить 78,3 м2.
 
У судовому засіданні скаржник та його представник - адвокат Демчук О.В. - підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити з підстав, зазначених у ній.
 
Представник відповідача-1 - адвокат Шимко А.П. та представники відповідача-2 адвокати Дрьоміна Л.В. та Сидоренко Ю.В. - заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду, без змін.
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи та заперечення учасників справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.
 
Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 як позикодавець та іпотекодержатель направила ОСОБА_2 вимогу про усунення порушень основного зобов`язання, яку останній отримав саме 06.04.2016. Від цієї дати було відраховано місяць, так як це передбачено умовами договору, Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель задовільнив забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Намір та готовність ОСОБА_2 погасити позику у повному обсязі не підтверджена належними та допустимими доказами (банківська виписка по рахунку позивача або відомості з депозита та ін.).
 
Щодо вищевказаних висновків суду першої інстанції, слід зазначити наступне.
 
Судом встановлено, що 24 червня 2015 року між ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір позики, за яким позикодавець позичив позичальнику 538 142 грн. 50 коп. Позичальник зобов`язався повернути борг до 24 серпня 2015 року (т. І а.с. 15).
 
24 червня 2015 року між ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір про внесення змін до договору позики від 24 червня 2015 року, відповідно до якого вирішено викласти п.1 договору в наступній редакції, а саме: позичальник ОСОБА_2 позичив (взяв у борг) у позикодавця 1068577,50 грн, що на день укладення цього договору за курсом Національного банку України становить еквівалент 50000,00 доларів США. Відповідно до п. 3 зазначеного договору, позичальник зобов`язується повернути позикодавцю зазначений у п. 1 цього договору борг до 12 години ранку 24 вересня 2015 року (т. І а.с. 16).
 
24 червня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір  згідно умов якого, на забезпечення виконання основного зобов`язання іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателеві належне йому на праві особистої приватної власності нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 (т. І а.с. 17-19).
 
12 серпня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір про внесення змін до іпотечного договору, посвідченого 24 червня 2015 року ОСОБА_7 , приватним нотаріусом КМНО за реєстровим № 825,  згідно якого, параграф 1.1 Розділу І Договору іпотеки викладено в наступній редакції: «Згідно договором позики зі змінами та доповненнями, укладеним 24 червня 2015 року між ОСОБА_2 (іпотекодавцем) та ОСОБА_3 (іпотеко держателем) іпотекодержателт надав іпотекодавцю позику в сумі 1 068 577 грн. 50 коп., що на день укладення цього договору за курсом НБУ становить еквівалент 50 000 доларів США» (т. І а.с. 20).
 
23 вересня 2016 року державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Каплун Ю.В. прийнято рішення № 31530362 щодо проведення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 (т. І а.с. 21).
 
Наказом Міністерства юстиції України від 19 вересня 2016 року 2745/5, скаргу ОСОБА_2 , задоволено, скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27 травня 2016 року № 29786958, прийняте приватним нотаріусом КМНО Косенком М.О.; скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29 липня 2016 року № 30707578, прийняте приватним нотаріусом КМНО Прокудіною Л.Д.; скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29 липня 2016 року № 30707468, прийняте приватним нотаріусом КМНО Прокудіною Л.Д.; скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01 серпня 2016 рокуу № 30725643, прийняте приватним нотаріусом КМНО Прокудіною Л.Д.; поновлено запис про іпотеку № 10167679 шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29 липня 2016 року № 30706356; поновлено запис про обтяження № 10167007 шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29 липня 2016 року № 30706304 (т. І а.с. 34).
 
В матеріалах справи наявна належним чином завірена копія реєстраційної справи № 665935580000 щодо квартири АДРЕСА_1 (т. І а.с. 167-247, т. ІІ а.с. 01-41), належним чином завірена копія реєстраційної справи № 665935580000 щодо квартири АДРЕСА_2 (т. ІІ а.с. 42-104) та належним чином завірені копії документів щодо посвідченого приватним нотаріусом Прокудіною Л.Д. договору про задоволення вимог іпотеко держателя від 01 серпня 2016 року за реєстровим № 892, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та завірена копія реєстраційної справи від 01 серпня 2016 року (т. ІІ а.с. 01-61).
 
31 березня 2016 року ОСОБА_3 направила на поштову адресу ОСОБА_8 письмову вимогу щодо сплати згідно договору зі змінами та доповненнями суму у розмірі 1 314 000 грн. протягом 31 календарного дня з моменту отримання даного листа-вимоги. У випадку невиконання або несвоєчасного виконання цієї вимоги, ОСОБА_3 буде змушена діяти згідно з пунктами з 5.4.4 по 5.4.9. договору іпотеки в рамках чинного законодавства України, і в тому числі від свого імені продати за ціною визначеною експертом, предмет іпотеки третім особам і спрямувати кошти на задоволення своїх вимог (т. ІІ а.с. 53, 54, 55).
 
Вказана вимога була отримана ОСОБА_8 06 квітня 2016 року (т. ІІ а.с. 55,61).
 
Згідно експертного висновку № 009-АНО/20 науково-правового дослідження складеного 07 травня 2020 року, виконана відокремленим структурним підрозділом «Центр судової експертизи та експертних досліджень» Державного підприємства «Інформаційні судові системи» Державної судової адміністрації України, наявність виправлення  у даті відправки рекомендованого повідомлення на перебіг чи встановлення перебігу строків, передбачених ст. 35 Закону України «Про іпотеку» не впливає. Іпотекодержатель в даному випадку, подавши державному реєстратору Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 074010288715 довів факт направлення іпотекодавцю вимоги про усунення порушень. Перебіг строку обчислюється з моменту отримання іпотекодавцем рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 074010288715, дата якого чітко визначена працівником поштового зв`язку. Отже встановлено, що юридлично значущим для проведення реєстраційних дій є дані щодо адресату та дата вручення. Дата відправлення поштового повідомлення не має значення «для однозначного тлумачення змісту» документу для встановлення правових підстав вчинення реєстраційних дій. Інформація, зазначена у документі «Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу № 074010288715» є повною, а тому достатньою для встановлення факту завершення 30-денного строку отримання іпотекодавцем (боржником) вимоги як підстави для вчинення реєстраційних дій. Відповідно, відсутні порушення положень ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» щодо вимог до документів, що подаються для державної реєстрації прав (т. ІІІ а.с. 131-149).
 
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України). 
 
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).
 
Згідно ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, а також застава об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості. Подільний об`єкт незавершеного будівництва може бути переданий в іпотеку лише у випадках, визначених законом.
 
Стеттаю 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
 
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону України «Про іпотеку»).
 
Згідно з частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
 
Згідно статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
 
Згідно частин 1-4 статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності (спеціального майнового права) іпотекодержателя на нерухоме майно (об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості), яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
 
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
 
Право власності (спеціальне майнове право) іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності (спеціального майнового права) іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі.
 
Рішення про реєстрацію права власності (спеціального майнового права) іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.
 
Частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
 
Відповідно до частини третьої статті 10 цього Закону державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.
 
Згідно із пунктом 6 Порядку речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - Порядок) державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса.
 
Пунктом 61 Порядку передбачено, що для державної реєстрації прав на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, набуття права оренди земельної ділянки, права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) чи права користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), також подаються: 1) засвідчена іпотекодержателем копія письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцю та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) засвідчена іпотекодержателем копія повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з відміткою про вручення адресату, або засвідчена іпотекодержателем копія рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з позначкою про відмову адресата від одержання такого відправлення, або засвідчені іпотекодержателем копії рекомендованих поштових відправлень або поштових відправлень з оголошеною цінністю (поштових конвертів), якими не менше ніж двічі з періодичністю не менше ніж один місяць надсилалася вимога, зазначена у підпункті 1 цього пункту, та які повернулися відправнику у зв`язку із відсутністю адресата або закінченням встановленого строку зберігання поштового відправлення, або засвідчені іпотекодержателем паперові копії електронного листа, яким за допомогою засобів інформаційної, телекомунікаційної або інформаційно-телекомунікаційної системи, що забезпечує обмін електронними документами, надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, та електронного службового повідомлення відповідної системи, яким підтверджується доставка відповідного електронного листа за адресою електронної пошти адресата (у разі коли договором з іпотекодавцем або боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, передбачено можливість обміну електронними документами); 3) довідка іпотекодержателя, що містить відомості про суму боргу за основним зобов`язанням станом на дату не раніше трьох днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації та відомості про вартість предмета іпотеки, визначену суб`єктом оціночної діяльності, станом на дату не раніше 90 днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації; 4) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
У разі подання документа, зазначеного в абзаці першому або четвертому підпункту 2 цього пункту, державна реєстрація проводиться після спливу тридцятиденного строку з моменту отримання адресатом вимоги, зазначеної у підпункті 1 цього пункту, якщо у такій вимозі не зазначений більш тривалий строк.
 
Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.
 
Згідно змісту статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»  за результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.
 
З матеріалів справи вбачається, що з метою виконання зобов`язань за договором позики укладеним 24 червня 2015 року між ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник), 24 червня 2015 року між зазначеними сторонами укладено іпотечний договір,  згідно умов якого, на забезпечення виконання основного зобов`язання іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателеві належне йому на праві особистої приватної власності нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 (п. 2.2 договору іпотеки). Сторони оцінили предмет іпотеки в 1 076 285 грн. Сторони досягли згоди про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору, наступними способами: передача предмета іпотеки у власність іпотекодержателю в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, передбаченому цим договором та ст. 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі шляхом укладення договору купівлі-продажу предмету іпотеки в порядку, передбаченому цим договором та ст. 38 Закону України «Про іпотеку» (п. 6.1.2 договору іпотеки). Сторони дійшли згоди про те, що іпотекодержатель має право набути у власність предмет іпотеки на наступний день після спливу строку усунення порушень основного зобов`язання, вказаного у письмовій вимозі, надісланій іпотекодавцю згідно зі ст. 35 Закону України «Про іпотеку» та п. 5.3. цього договору. Згідно п. 5.3 договору іпотеки, у разі порушення основного зобов`язання та/або умов цього договору, іпотеко держатель надсилає іпотекодавцю на фактичну адресу проживання, а саме: АДРЕСА_3 письмову вимогу про усунення порушення, в якій іпотеко держатель зазначає стислий зміст порушених іпотекодавцем зобов`язань, вимогу про виконання порушеного зобов`язання у строк 31 день та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом 31 дня письмова вимога залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору та чинного законодавства України. Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя міститься у розділі VІ договору. 
 
31 березня 2016 року ОСОБА_3 направила на поштову адресу ОСОБА_8 , вказану у іпотечному договорі від 24 червня 2015 року, письмову вимогу щодо сплати згідно договору зі змінами та доповненнями суму у розмірі 1 314 000 грн. протягом 31 календарного дня з моменту отримання даного листа-вимоги. У випадку невиконання або несвоєчасного виконання цієї вимоги, ОСОБА_3 буде змушена діяти згідно з пунктами з 5.4.4 по 5.4.9. договору іпотеки в рамках чинного законодавства України, і в тому числі від свого імені продати за ціною визначеною експертом, предмет іпотеки третім особам і спрямувати кошти на задоволення своїх вимог. Вказана вимога була отримана ОСОБА_8 06 квітня 2016 року.
 
Направлення відповідачем-1 позивачу письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та отримання такої вимоги позивачем, підтверджується наявними в матеріалах справи копіями: вимоги від 29 березня 2016 року; опису вкладення від 31 березня 2016 року; відстеження переселання поштового відправлення; рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення (т. ІІ а.с.  53, 54, 55, 61).
 
Верховний Суд у постанові від 28 липня 2021 року у справі № 750/2254/19 (провадження № 61-6102св21) зазначив: «Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270.».
 
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем-1 були належним чином виконані вимоги ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», щодо дотримання процедури надсилання іпотекодавцю та боржнику, ким являється позивач, письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання.
 
Разом з тим, вимога відповідача-1 у 31 денний строк позивачем виконана не була.
 
При цьому, слід зазначити, що посилання скаржника на те, що 22 вересня 2016 року відповідач-1 вдруге, тобто повторно, звернулася до державного реєстратора з метою реєстрації права власності на квартиру за собою, проте перед таким зверненням не направила йому вимогу про усунення порушення основного зобов`язання, чим порушила вимоги ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», є помилковим, оскільки така вимога була надіслана позивачу 31 березня 2016 року та отримана ним 06 квітня 2016 року. Так, враховуючи, що законодавством не передбачена повторне направлення вимоги про усунення порушень боржнику та іпотекодавцю, а реєстрація права власності на квартиру за відповідачем-1 проведена 27 травня 2016 року була скасована, колегія суддів вважає, що отримавши вимогу про усунення основного зобов`язання 06 квітня 2016 року, відповідача-1 слід вважати такою, що виконала вимоги ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку».
 
Також є помилковим посилання скаржника на те, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору мав взяти до уваги висновок Комісії Міністерства юстиції України від 30 серпня 2016 року та наказ Міністерства юстиції України від 19 вересня 2016 року № 2745/5, які спростовують факт виконання іпотекодержателем вимог, передбачених ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», оскільки вищевказаним наказом, виданим на підставі вищевказаного висновку, скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27 травня 2016 року № 29786958, 29 липня 2016 року № 30707578, 29 липня 2016 року № 30707468, 01 серпня 2016 року № 30725643 прийнятих приватним нотаріусом КМНО Прокудіною Л.Д. При цьому, вищевказані висновок комісії та наказ, не мають відношення до реєстраційних дій проведених приватним нотаріусом Каплунк Ю.В. у вересні 2016 року. Доказів же на підтвердження скасування комісією Міністерства юстиції України спірного рішення державного реєстратора, позивачем не надано.
 
Колегія суддів відхиляє посилання скаржника на те, що суд першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення, мав взяти до уваги постанову Київського апеляційного суду у справі № 752/13495/20 у якій надана оцінка правомірності наказу Міністерства юстиції від 19 вересня 2016 року № 2745/5, оскільки вказана постанова суду наразі оскаржується у Верховному Суді.
 
Колегія суддів погоджується з посиланням скаржника на те, що висновок № 009-АНО/20 науково-правового дослідження складеного 07 травня 2020 року не може бути покладено в основу судового рішення, оскільки вказаний висновок ґрунтується виключно на оцінці документу - поштового повідомлення № 074010288715, оцінку якому, як доказу по справі, має бути надана саме судом.
 
Щодо посилання скаржника на те, що спірна державна реєстрація права власності на квартиру проведена за відсутності оригіналу правовстановлюючого документа - договору іпотеки укладеного між відповідачем-1 та позивачем, слід зазначити наступне.
 
Як вбачається з копії реєстраційної справи № 665935580000 щодо квартири АДРЕСА_1 , до заяви про державну реєстрацію права власності від 22 вересня 2016 року відповідачем-1 долучено, зокрема, договір іпотеки від 24 червня 2015 року укладений між нею та позивачем та договір про внесення змін до вищевказаного іпотечного договору, укладеного між сторонами 20 серпня 2013 року. 
 
Так, відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про нотаріат» договори про відчуження та заставу майна, крім випадків, встановлених статтею 38 Закону України "Про іпотеку", посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється, або за наявності державної реєстрації права власності на таке майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. У разі застави майбутнього майна або створення забезпечувального обтяження в майбутньому майні нотаріусу надаються документи, що підтверджують наявність прав на набуття такого майна у власність у майбутньому.
 
Згідно пп.1.1. п. 1 глави 2 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, правочини щодо відчуження та застави майна, право власності на яке підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що посвідчують право власності (довірчої власності) на майно, що відчужується або заставляється, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та у передбачених законодавством випадках, документів, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно в осіб, які його відчужують. 
 
Пунктом 3 глави 7 розділу І вказаного Порядку встановлено, що документи, на підставі яких вчинено нотаріальну дію, та документи або копії (витяги) з них, необхідні для вчинення нотаріальної дії, обов`язково долучаються до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса. 
 
Право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, земельну ділянку, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, одним з таких документів або їх дублікатів, зокрема, іпотечним договором (пп. 1.2 п. 1 глави 2 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України).
 
Як вбачається з матеріалів справи, 27 травня 2016 року приватним нотаріусом КМНО Косенко М.О., на підставі договору іпотеки від 24 червня 2015 року, проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 , за відповідачем-1.
 
29 липня 2016 року між відповідачем-1 та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки за реєстровим номером 887, предметом якого була квартира АДРЕСА_2 .
 
01 серпня 2016 року приватним нотаріусом Прокудіною Л.Д. посвідчено та зареєстровано в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 892 укладений між відповідачем-1 та ОСОБА_5 договір про задоволення вимог від 01 серпня 2015 року (т. ІІІ а.с. 02). За наслідками вчинення приватним нотаріусом Проскудіною Л.Д. нотаріальної дії, а саме, посвідчення договору про задоволення вимог від 01 серпня 2016 року, оригінал іпотечного договору укладений між відповідачем-1 та позивачем 24 червня 2015 року, який є правовстановлюючим документом для відповідача-1 на вищевказану квартиру, залишився у нотаріальній справі приватного нотаріуса Проскудіної Л.Д.
 
Таким чином, договір іпотеки від 24 червня 2015 року укладений між позивачем та відповідачем-1, а також договір про внесення змін до вказаного договору, укладений між сторонами 20 серпня 2013 року, не міг бути наданий приватному нотаріусу Каплуну Ю.В. 22 вересня 2016 року для здійснення реєстраційної дії щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_2 за відповідачем-1, оскільки він знаходиться у нотаріальній справі приватного нотаріуса Проскудіної Л.Д.
 
З вказаного вбачається, що державним реєстратором прийнято спірне рішення та проведено державну реєстрацію права власності на квартиру без оригіналів правовстановлюючих документів, що є підставою для його скасування.
  
Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги про те, що відповідач-1 звертаючись 22 вересня 2016 року до приватного нотаріуса із заявою про проведення державної реєстрації  речових прав на квартиру АДРЕСА_2 на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку», відповідач-1 не надала державному реєстратору для проведення реєстраційної дії, документи, а саме оригінал договору іпотеки укладеного між позивачем та відповідачем-124 червня 2015 року та договору про внесення змін до іпотечного договору, укладеного сторонами 20 серпня 2013 року, знайшли своє підтвердження.
 
Відповідно до частин п`ятої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.
 
Згідно п. 6.2.5. іпотечного договору від 24 червня 2015 року, іпотеко держатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. 
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц (провадження  № 14-22цс19) акцентувала увагу на тому, що ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна.
 
З вказаного вбачається, що інформація про вартість майна, на яке звертається стягнення, має бути погоджена з іпотекодавцем, а наявність звіту про оцінку майна без погодження вартості майна з іпотекодавцем, не може свідчити про дотримання іпотекодержателем процедури звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку».
 
Як вбачається з копії реєстраційної справи № 665935580000 щодо квартири АДРЕСА_1 , до заяви про державну реєстрацію права власності від 22 вересня 2016 року відповідачем-1 долучено, зокрема, звіт про незалежну оцінку. З вказаного звіту вбачається, що ринкова вартість квартири АДРЕСА_2 становить 1 428 453 грн., оцінка проведена 22 вересня 2016 року. Разом з тим, доказів на підтвердження того, що з позивачем була погогоджена ціна набуття права власності на предмет іпотеки, що є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна, матеріали справи не містять. Зазначена обставина є підставою для скасування спірного рішення державного реєстратора.
 
Таким чином, доводи скаржника в частині порушення його прав, як іпотекодавця, щодо непогодження з ним вартості квартири, знайшли своє підтвердження.
 
Посилання скаржника на те, що останній мав намір виконати своє зобов`язання за договором позики, не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Долучена до позову заява позивача від 22 вересня 2016 року про те, що він має намір та готовий сплатити грошові кошти відповідачу-1 за договором позики, яка посвідчена приватним нотаріусом КМНО Верповською О.В., без доказів внесення коштів у депозит нотаріуса, не свідчить про його дійсний намір виконати своє зобов`язання за договором позики.
 
Колегія суддів відхиляє посилання скаржника на висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постановах від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 та від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц, оскільки обставини у зазначених справах є відмінними від обставин даної справи.
 
Щодо заперечень скаржника на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 23 лютого 2021 року, слід зазначити наступне.
 
Як вбачається з матеріалів справи, 23 лютого 2021 року позивач звернувся до суду з клопотанням про врегулювання спору у даній справі за участю судді в порядку визначеному главою 4 розділу ІІІ ЦПК України.
 
Згідно ч. 1 ст. 201 ЦПК України врегулювання спору за участю судді проводиться за згодою сторін до початку розгляду справи по суті.
 
Зі змісту ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 23 лютого 2021 року та протоколу судового засідання від 23 лютого 2021 року вбачається, що відповідачі заперечували проти задоволення вказаного клопотання. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання позивача про врегулювання спору за участю судді. При цьому, порушень норм чинного законодавства під час прийняття вищевказаної ухвали, зазначених скаржником, судом апеляційної інстанції не встановлено.
 
Посилання скаржника на те, що питання, які вирішені вищевказаною ухвалою, суддею не розглядалися, пояснення представників сторін не заслуховувалися, спростовується наявним в матеріалах справи протоколом судового засідання, а також відзивом на апеляційну скаргу поданим адвокатом Дрьоміною Л.В. в інтересах відповідача-2, з якого вбачається, що останній вважає відмову судді Мазура Ю.Ю. у клопотанні позивача про врегулювання спору у справі обґрунтованою, оскільки відповідачі не давали на це згоду. 
 
Отже, під час перегляду рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26 січня 2022 року, судом апеляційної інстанції встановлено порушення вимог іпотечного договору та Закону України «Про іпотеку» щодо процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, що є підставою для скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним № 31530362 від 23 вересня 2016 року, скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру та припинення права власності ОСОБА_3 .
 
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
 
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції не в повному обсязі з`ясував обставини справи, у зв`язку з чим, дійшов помилкового висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову. 
 
Відповідно до приписів ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
 
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити.
 
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26 січня 2022 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення, наступного змісту.
 
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Юрія Вікторовича, про визнання незаконним, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та припинення права власності, задовольнити.
 
Визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Юрія Вікторовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним № 31530362 від 23 вересня 2016 року о 09:17:11, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним № 665935580000, яким є квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .
 
Скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним № 665935580000, яким є квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , запис про яку внесено на підставі прийнятого державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Юрієм Вікторовичем рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним № 31530362 від 23 вересня 2016 року о 09:17:11; 
 
Припинити право власності ОСОБА_3 на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним № 665935580000, яким є квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .
 
Стягнути з ОСОБА_3 та державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Юрія Вікторовича судовий збір у сумі по 3 062 грн. 50 коп. з кожного відповідача.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
 
Повне судове рішення складено 14 листопада 2022 року.
 
Суддя-доповідач:                                                                            І.М. Вербова
Судді:                                                                                                           Т.О. Невідома
                       В.А. Нежура