Номер провадження: 22-ц/813/2803/22 
Справа № 947/3309/21
Головуючий у першій інстанції Бескровний  Я. В.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.09.2022 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Цюри Т.В., 
суддів Гірняк Л.А., Комлевої О.С.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 березня 2021 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
ВСТАНОВИВ:
29 січня 2021 року представник Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (а.с.1-5).
03 березня 2021 року рішенням Київського районного суду м. Одеси у задоволенні позову відмовлено (а.с.78-79).
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Крилова О.Л. звернулась із апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 03.03.2021 року та ухвалити нове, яким задовольнити позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в повному обсязі, стягнути з відповідача судові витрати (а.с.84-89).
На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч. 1 ст. 368, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274, ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України).
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).         
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке. 
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що стороною позивача не надано жодного належного та допустимого доказу того, що відповідачу видавалися, і коли саме, банківські кредитні картки позивачем і відкривався картковий рахунок, а також з того, що позивачем не надано підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку та Тарифи, а тому вони не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач звертаючись із позовом, мотивував позовні вимоги тим, що ОСОБА_1 порушує зобов`язання за кредитним договором, у неї утворилася заборгованість станом на 22.11.2020р. в розмірі 22767,01 грн., яка складається з заборгованості за кредитом 17703,10 грн. та по відсотках 5063,91 грн.
З матеріалів справи також вбачається, що Банк посилається на існування договірних відносин з відповідачем та на підтвердження укладання кредитного договору ним надана копія заяви від 5.06.2013р. (а.с.25) у якій ОСОБА_1 приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що у цій заяві ,як вірно зазначено судом першої інстанції, відповідач не висловлював намірів оформити на своє ім`я кредитні картки.
Відповідно до ст.81ч.1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).
В свою чергу, апелянт у поданій апеляційній скарзі наполягає на тому, що підписана анкета-заява є укладеним договором про надання банківських послуг. Також, апелянт вказує, що відповідачу 08.12.2016 року була видана кредитна картка строком дії до 12/20, інших договорів, як вказує апелянт, між сторонами не укладалось. Як наголошує апелянт, довідка про видачу картки із зазначенням строку її дії додавалась до позову. Також, апелянт вказує, що використання кредитних коштів розпочато відповідачкою з 29.03.2017 року, про що зазначено в виписці по рахунку та розрахунку заборгованості. Апелянт просить звернути увагу суду на те, що якщо судом першої інстанції не було взято до уваги Умови та правила надання банківських послуг банку, то в будь-якому разі повинно бути стягнуто відсотки за ставкою 3% річних відповідно до ст.625 ЦК України.
Колегія суддів, відхиляючи зазначені доводи апеляційної скарги вважає за необхідне вказати наступне.
Так, ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи взагалі відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що відповідачу позивачем надано кредитну картку та кредит, а Умови (а.с.27-58) не містять підпису відповідача. При цьому судом не встановлено наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи брав на себе зобов`язання відповідач зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту, чи в межах позовної давності позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про критичне ставлення до розрахунків заборгованості (а.с.11-22) та довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки відповідача (а.с.24), як до доказів отримання грошових коштів відповідачем і вважає їх недопустимими доказами, оскільки вони не містять прізвища особи яка їх склала, та самі по собі, без встановлення факту укладання договору, не є належними та допустимими доказами факту надання відповідачу кредиту та існування у нього заборгованості.
Апеляційний суд наголошує, що з позовної заяви взагалі не вбачається, що позивач надав відповідачу кредиту та у якій саме сумі.
Також, колегія суддів вважає суперечливими доводи сторони позивача, оскільки у розрахунку заборгованості вказано борг по тілу кредиту у сумі 17703,01 грн, при цьому надано довідку у якій зазначено, що сума тіла якого згодом збільшилася становить 15000 грн. (а.с.24).
Крім того, апеляційний суд також критично ставиться до довідки (а.с.23) і вважає її недопустимим доказом, згідно якої між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 підписувався кредитний договір за яким видавалися певні кредитні карти, оскільки ця довідка не містить прізвища особи яка її склала, а сам кредитний договір стороною позивача не надано, як не надано доказів отримання відповідачем зазначених у довідці карток.
Що стосується Умов та Правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною картою, а також Тарифів Банку, які викладені на банківському сайті, та що на думку Банку складає між ним та відповідачем договір, що підтверджується його підписом у заяві, то зазначені обставини не відповідають дійсності, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною картою, а також Тарифи Банку, які викладені на банківському сайті, не підписані позичальником, а тому відсутні підстави для стягнення відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій. Підписання анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг не може вважатися договором приєднання.
Таких правових позицій дотримується Велика Палата Верховного Суду від 03 липня 2019 року, справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.
Матеріалами справи підтверджується, що доказів того, що позивачем був наданий кредит в розмірі та на умовах, передбачених вищезазначеним кредитним договором та Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами ПриватБанка, та що саме вищезазначені умови та правила надання банківських послуг є складовою частиною укладеного між сторонами договору і що саме зазначені умови та правила надання банківських послуг мав на увазі відповідач, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, та відповідно, чи брав на себе зобов`язання відповідач з повернення кредиту, зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту суду не надано.
Тобто, позовні вимоги про стягнення заборгованості, заявлені банком є недоведеними.
Виходячи із вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен надати суду належні та допустимі докази на обґрунтування тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні.
Таким чином, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду, що позивачем у даній справі не доведений факт укладання будь-якого договору з відповідачем, а відтак недоведеними є обставини і щодо існування заборгованості та обґрунтованості її розміру.
Твердження апеляційної скарги, що відповідач розрахунок заборгованості не оскаржував, а виписка, що наявна у матеріалах справи підтверджує рух коштів за карткою є необґрунтованими, оскільки позивач не надав належних доказів щодо суми отриманого кредиту, а виписка по рахунку не є первинним документом, що узгоджується з висновками викладеними в постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року № 61-5191св18.
Крім того, апелянтом як підставою для скасування судового рішення вказано не застосування судом першої інстанції положень ст. 625 ЦК щодо стягнення відсотків, проте, апеляційний суд наголошує, що при поданні позовної заяви позивачем не було заявлено вимогу про стягнення з відповідача відсотків, передбачених ст. 625 ЦК.
  Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
За викладених обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи нічим не обґрунтовані, висновків суду не спростовують, в зв`язку з чим рішення суду у відповідності до ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без змін. 
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення. 
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 березня 2021 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено 01. 09. 2022 року.

Головуючий                                                         Т.В. Цюра

Судді:                                          Л.А. Гірняк

О.С. Комлева