ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7540/22 Справа № 201/2861/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Батманова В.В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К РА Ї Н И

07 грудня 2022 року        Дніпровський Апеляційний суд у складі:                  головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
               суддів        - Деркач Н.М., Пищиди М.М., 
               за участю секретаря – Лопакової А.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технооптторг-Трейд», третя особа – ОСОБА_2 про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2022 року,-

В С Т А Н О В И В:

18 травня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ “Техноопторг-Трейд” про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позову позивач посилався на те, що позивач працювала фахівцем відділу постачання ТОВ «Технооптторг-Трейд», виконувала роботу згідно розпоряджень начальника відділу по постачанню товару на ТОВ «Технооптторг-Трейд». Наказом №128-к від 20 квітня 2022 року була звільнена за угодою сторін п.1 ст.36 КЗпП України. Звільнення вважає незаконним, оскільки всупереч «Закону України про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану в Україні» від 15 березня 2022 року №2136-ІХ, звільнення позивача проведено з порушеннями на підставі її заяви, яка була написана за 2 місяці – 22.02.2022 до звільнення – 20.04.2022. У зв`язку з викладеним просить суд поновити її на посаді фахівець відділу постачання на в ТОВ «Технооптторг- Трейд». Стягнути з ТОВ «Технооптторг-Трейд» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 лютого 2022 року до дня поновлення на роботі, який на день пред`явлення позову 18.05.2022 становить 59 днів - 33593,42 грн. Зобов`язати відповідача зробити відповідні виправлення у трудовій книжці позивача (а.с.1-5).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпроптеровська від 11 липня 2022 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Технооптторг-Трейд», третя особа – ОСОБА_2 про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу (а.с.122-124).

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 звернулась із апеляційною скаргою, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права. Невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду скасувати, та ухвалити нову постанову, якою задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі (а.с.127-132).

В порядку ст. 360 ЦПК України від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, безпідставність доводів апеляційної скарги, просив, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін (а.с. 166-169).
Позивач надала відповідь на відзив в якому підтримала вимоги апеляційної скарги та настояла на їх задоволенню, а також просила витребувати у відповідача докази, зазначені у відповіді на відзив до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач працювала фахівцем відділу постачання ТОВ «Технооптторг-Трейд», виконувала роботу згідно розпоряджень начальника відділу по постачанню товару на ТОВ «Технооптторг-Трейд».
22 лютого 2022 року ОСОБА_1 самостійно звернулася до директора із проханням розірвати трудовий договір за угодою сторін.
Позивач зазначає, що вказана заява про звільнення була обумовлена цькуванням з боку колег відділу постачання ТОВ «Технооптторг-Трейд», проте згодом її вмовили залишитись працювати.
У зв`язку з введення в Україні військового стану, ОСОБА_1 з 24.02.2022 по 18.04.2022 року на роботу не виходила трудові обов`язки не виконувала, даний факт відповідачем зафіксований актами фіксації відсутності працівника на роботі, та в табелі використання робочого часу відповідачем проставлено відмітки про відсутність на робочому місті з нез`ясованих причин. 19.04.2022 засобами електронного зв`язку позивачем було надіслано до відділу по роботі з персоналом ТОВ «Технооптторг-Трейд» заяву про відпустку без збереження заробітної плати з 19.04.2022.
20 квітня 2022 року ОСОБА_1 прибула до відділу по роботі з персоналом ТОВ «Технооптторг-Трейд». Цього ж дня позивачу було запропоновано надати пояснення в письмовій формі про причини відсутності на робочому місці, але позивач відмовилась надати пояснення в письмовій формі, що зафіксовано актом фіксації відмови від письмового пояснення.
Наказом №128-к від 20 квітня 2022 року була звільнена за угодою сторін п.1 ст.36 КЗпП України.
На підставі заяви про звільнення за згодою сторін від 22.02.2022 позивач була ознайомлена із наказом про звільнення від 20.04.2022, про що свідчить її підпис на наказі, отримала трудову книжку, копію наказу про звільнення, про що розписалась у відповідних документах. Також в цей день вона отримала на зарплатну картку розрахунок за невикористану щорічну відпустку.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд 1 інстанції виходив із того, що сторони дійшли згоди щодо звільнення позивача 20.04.2022 року, на підставі заяви останньої. 

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком. 

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Припинення трудового договору може мати місце лише з підстав, передбачених законодавством (стаття 3 КЗпП України).
Статтею 5-1 КЗпП України передбачено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.
У разі коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Необхідно зазначити, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін,
у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.
Припинення трудового договору згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у разі взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.
Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Водночас саме оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.
Таким чином, передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що у цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.
При цьому законодавством не передбачено обов`язкової письмової форми угоди сторін про припинення трудового договору.
Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2020 року у справі № 359/5905/18 (провадження № 61-22851св19).
У справі, яка переглядається, судом встановлено, що угода про припинення трудового договору за угодою сторін оформлена між сторонами шляхом подання 22 лютого 2022 року ОСОБА_1 заяви про звільнення за угодою сторін, резолюцією директора зазначена конкретна дати звільнення – 20 квітня 2022 року. 
Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.
Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою на це власника або уповноваженого ним органу і працівника.
Так, нормами КЗпП України для власника або уповноваженого ним органу не передбачено обов`язку приймати відкликання працівником своєї заяви про звільнення у разі досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін.
Згідно з усталеною судовою практикою при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості можливе лише у разі взаємної згоди на це власника або уповноваженого ним органу і працівника.
Про необхідність взаємної згоди власника або уповноваженого ним органу та працівника щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України зазначено також у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 22 квітня 2019 року у справі № 759/11508/16-ц (провадження № 61-14807св18), від 27 травня 2020 року у справі № 404/6236/19 (провадження № 61-21869св19), від 07 жовтня 2020 року у справі № 234/3268/19 (провадження № 61-2147св20).
Вирішуючи спір, суд 1 інстанції встановив, що взаємної згоди щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України між Представництвом «Техноопторг-Трейд» та ОСОБА_1 досягнуто не було.
Заяви про відкликання своєї заяви про звільнення позивач не подавала, а посилання, що сторони усно домовились про майбутню співпрацю, не можна прийняти до уваги, оскільки вказане не підтверджується жодним доказом, окрім слів позивача.
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
У трудових спорах законність звільнення повинен довести роботодавець, але інші факти, зокрема, відкликання заяви про звільнення має довести працівник.
З огляду на викладене, суд 1 інсьанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки нею не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що її звільнення за угодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України відбулося із порушенням норм трудового законодавства України.
Судом встановлено, що підставою для звільнення стала особиста письмова заява позивача, яка містила прохання звільнити її із займаної ним посади за угодою сторін. 
Доводи апеляційної скарги про булінг зі сторони колег, не знайшов своє підтвердження при розгляді справи. 
Доводи апеляційної скарги про необхідність витребувати у позивача віозаписи знаходження в один і той же час, в одному і тому самому місці осіб які склали акт фіксації відсутності працівника на роботі, колегія суддів вважає безпідставним та таким, що не вплине на розгляд справи по суті вирішеного спору. 
Надані позивачем скріншоти підтверджують відсутність позивача на робочому місці, і жодним чином не впливають на розгляд справи на користь позивача. 
Інші доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Враховуючи, що судом обґрунтовано відмовлено позивачу в поновленні на роботі, то позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які є похідними, також задоволенню не підлягають. 

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, оскільки, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, а саме правомірне звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального прав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: