Ухвала
 
01 листопада 2022 року
місто Київ
 
справа № 347/1265/20
провадження № 61-10662ск22
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Усика Г. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 15 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Косівської районної державної адміністрації, про усунення перешкод у здійсненні права користування житловим будинком шляхом виселення,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У липні 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, у якому просила усунути перешкоди в користуванні належним їй на праві власності житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та малолітньої ОСОБА_2 .
Позов обґрунтовано тим, що їй на підставі договору дарування від 26 березня 2018 року належить на праві приватної власності житловий будинок АДРЕСА_1 . На прохання ОСОБА_4 вона надала згоду на тимчасове проживання її та чоловіка ОСОБА_7 у зазначеному житловому приміщенні до осені 2018 року. У подальшому в зазначеному будинку почала проживати дочка ОСОБА_4 -  ОСОБА_1 з чоловіком ОСОБА_6 та їх малолітньою дочкою ОСОБА_2 . Незважаючи на те, що дозволений позивачем термін тимчасового проживання ОСОБА_4 з родиною закінчився, вона відмовляється в добровільному порядку виселитися з спірного житлового будинку, чим чинить їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження зазначеним нерухомим майном, не допускаючи до нього. Зауважила, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання за іншими адресами.
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень 
Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 09 березня 2021 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 25 травня 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 27 квітня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 25 травня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції не врахував, що на підставі договору купівлі-продажу від 11 березня 2016 року ОСОБА_8 набув право власності на спірний житловий будинок, а ОСОБА_4 відповідно продала зазначений будинок. На підставі зазначеної угоди до покупця перейшли усі правомочності власника, а продавець, відповідно такі правомочності втратив. У подальшому 26 березня 2018 року ОСОБА_8 відчужив зазначене нерухоме майно ОСОБА_3 , яка новий власник, не може користуватися своєю власністю, оскільки ОСОБА_4 , яка втратила право користування спірним житловим приміщенням у зв`язку з його відчуженням, разом з сім`єю відмовляється виселитися з нього.
Верховний Суд також зауважив, що в договорі купівлі-продажу, укладеному між відповідачем ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , а також договорі дарування, укладеному між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 , відповідно до статті 402 Цивільного кодексу України сервітут встановлений не був, а усний дозвіл на тимчасове проживання не члена сім`ї власника не може бути підставою для виникнення сервітуту. Крім того, суд першої інстанції не встановив адреси реєстрації місця проживання відповідачів, не з`ясував, чи належить їм на праві власності інше житло.
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 15 вересня 2022 року скасовано рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 09 березня 2021 року, ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено.
Усунуто перешкоди ОСОБА_3 у користуванні належним їй на праві власності житловим будинком АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 без надання іншого житлового приміщення.
Урахувавши, що ОСОБА_4 відчужила спірний житловий будинок за згодою чоловіка ОСОБА_5 , яка у договорі обумовила, що на момент його продажу в будинку ніхто не зареєстрований та не проживає, у тому числі неповнолітні діти, аналогічного змісту відомості подано до нотаріуса новим власником ОСОБА_8 при укладення договору дарування з ОСОБА_3 , суд апеляційної інстанції вважав висновок суду першої інстанції про те, що малолітня ОСОБА_2 проживає у спірному житловому будинку з народження помилковим, оскільки він не узгоджується  з наявними у справі доказами.
Івано-Франківський апеляційний суд також урахував, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, відповідачці ОСОБА_4 на праві приватної спільної часткової власності належить 1/3 частка у квартирі АДРЕСА_2 , а також житловий будинок АДРЕСА_3 . Місце проживання ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_4 , місце проживання ОСОБА_5 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_5 , ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_6 .
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
24 жовтня 2022 року ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 15 вересня 2022 року, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Підставами касаційного оскарження зазначеного судового рішення заявник визначила:
-                      порушення судом першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права;
-                      суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку, щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 686/26093/19-ц;
-                      суд апеляційної інстанції прийняв рішення про інтереси та обов`язки Служби у справах дітей Косівської міської ради Івано-Франківської області, яка не була залучена до участі у справі.
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для повернення касаційної скарги, у зв`язку з недодержанням заявником вимог процесуального закону, чинного на момент звернення зі скаргою.
Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Пунктами 1-4 частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Згідно із частиною першою статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо: справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду; в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою; судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні; судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу; справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою; судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції; суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
У касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав) (підпункт 1 пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України).
Щодо вимог процесуального закону до викладу підстав касаційного оскарження судових рішень
І. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був урахований в оскаржуваному судовому рішенні.
Положеннями зазначеної статті передбачено, що підставою для відкриття касаційного провадження є неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
При визначенні справ із подібними правовідносинами враховується предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені судами фактичні обставини справи, однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Особа, яка подала касаційну скаргу, повинна врахувати, що у разі посилання у касаційній скарзі на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі потрібно зазначити, яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду, застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
ІІ. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
ІІІ. Якщо касаційна скарга подана на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, у такій скарзі зазначається, щодо якої саме норми права відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
ІV. У випадку оскарження судових рішень на підставі пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України з посиланням на частину першу статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі потрібно зазначити певний пункт частини першої 
статті 411 ЦПК України, який є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з його обґрунтуванням та мотивуванням доводів.
У випадку оскарження судових рішень на підставі частини третьої 
статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі потрібно зазначити певний пункт частини третьої статті 411 ЦПК України, з наведенням обґрунтувань таких доводів.
Виконання зазначених процесуальних вимоги має на меті унеможливити використання формального та беззмістовного викладу заявниками підстав касаційного оскарження. Тобто, заявник має не лише навести зміст відповідного пункту згаданих статей процесуального закону, а й викласти належне обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення відповідно до наведених вище правових норм.
Щодо оцінки наявності, визначених заявником підстав касаційного оскарження судового рішення у цій справі
Визначаючи підстави касаційного оскарження судових рішень у цій справі, заявник послалася на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неврахування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 686/26093/19-ц.
Аналізуючи питання подібності правовідносин, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (пункти 24, 26, 31, 32 постанови) звернула увагу на те, що слово «подібний» в українській мові має такі значення: такий, який має спільні риси з ким-, чим-небудь, схожий на когось, щось; такий самий; такий, як той (про якого йде мова). Тому термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті правовідносини, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші.
Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
Основним із зазначених критеріїв є змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників), два інші - додатковими. На те, що зміст спірних правовідносин визначальний для їхнього порівняння на предмет подібності, вказує, зокрема, частина дев`ята статті 10 ЦПК України щодо можливості застосування аналогії закону, якщо правовідносини подібні саме за змістом.
Отже, у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій, а в разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, порівнювати суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) та об`єкти спорів). 
У справі № 686/26093/19-ц позивач просила припинити сервітут та визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки відповідач після розірвання шлюбу між сторонами не є членом сім`ї власника. Верховний Суд, залишаючи без змін рішення суду апеляційної інстанції, яким відмовлено у задоволенні позову, зазначив, що особливістю вирішення вказаного спору є те, що при встановленні сімейних відносин, сторони вважали їх постійними, тому і їх права, у тому числі житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Суди правильно урахували, що відповідач проживав у спірному будинку з грудня 1992 року, після розірвання шлюбу між сторонами склалися неприязні відносини, а з жовтня 2019 року позивач змінила замки в спірному домоволодінні, а тому з цього часу відповідач не має можливості проживати в спірному будинку.
Натомість у справі № 347/1265/20, у якій Верховним Судом вирішується питання про відкриття касаційного провадження, судами встановлено інші фактичні обставини, відповідні їм правовідносини та їх матеріально-правове регулювання. Зокрема у зазначеній справі спір виник між новим власником житлового будинку та попереднім власником і її родичами щодо перешкод у здійсненні позивачем права власності. Попередній власник житлового будинку при його відчуженні повідомила про відсутність проживаючих та зареєстрованих у ньому осіб, у тому числі неповнолітніх дітей, відповідно до статті 402 Цивільного кодексу України сервітут встановлений не був. Крім того, апеляційний суд установив наявність у відповідачів на праві власності та користування іншого житла. 
Таким чином, висновки сформульовані Верховним Судом у справі № 686/26093/19-ц з огляду на інші фактичні обставини і їх правове регулювання не підлягають застосуванню у справі № 347/1265/20. 
Зазначене дає підстави для висновку, що заявником не підтверджена наведена нею підстава касаційного оскарження постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 15 вересня 2022 року - пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України 
Іншою підставою касаційного оскарження заявник зазначила - пункт 8 частини першої статті 411 ЦПК України - суд апеляційної інстанції прийняв рішення про інтереси та обов`язки Служби у справах дітей Косівської міської ради Івано-Франківської області, яка не була залучена до участі у справі.
Верховний Суд зазначає, що наведену підставу касаційного оскарження судового рішення може зазначити лише особа, яка вважає, що суд прийняв рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, тоді як Служба у справах дітей Косівської міської ради Івано-Франківської області касаційну скаргу з наведених підстав не подавала, і у заявника відсутні повноваження на вчинення процесуальних дій в інтересах цього органу.
Узагальнюючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що подана заявником касаційна скарга не містить належного викладу підстав, передбачених процесуальним законом для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Посилання на неправильну оцінку досліджених судом доказів зводяться до їх переоцінки, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 400 ЦПК України.
Верховний Суд зауважує, що суд касаційної інстанції здійснює перегляд постановлених судами першої та апеляційної інстанцій судових рішень у виключних випадках, кожен з яких окремо передбачений процесуальним законом. Стадія касаційного перегляду не є обов`язковою стадією для усіх видів судових проваджень, а перегляд рішень у касаційному порядку відбувається виключно з підстав, що вичерпним чином визначені законом. При цьому, Верховний Суд є судом права, тобто такою судовою інстанцією, яка не здійснює перегляд постановлених та оскаржених рішень повністю, а лише у питанні правильності застосування судами норм права.
Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
Ураховуючи, що заявник не виконала вимог процесуального закону щодо наведення визначених процесуальним законом підстав касаційного оскарження судового рішення, касаційна скарга підлягає поверненню заявнику.
Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
Керуючись статтями 389, 393, 411 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 15 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , яка діє від свого імені та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Косівської районної державної адміністрації, про усунення перешкод у здійсненні права користування житловим будинком шляхом виселення, повернути заявникові.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.
 
Суддя                                                                                      Г. І. Усик