Справа № 459/3835/13-ц                        Головуючий у 1 інстанції: Новосад М.Д. 
Провадження № 22-ц/811/1703/22                Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

24 листопада 2022 року м.Львів                                

Справа № 459/3835/13
   Провадження № 22ц/811/1703/22

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого -   Приколоти Т.І.,
суддів: Крайник Н.П., Савуляка Р.В.
секретар Іванова О.О.

розглянув справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 24 листопада 2017 року та додаткове рішення цього суду від 19 вересня 2018 року, ухвалені у м. Червонограді у складі судді Новосада М.Д., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з участю третіх осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Червоноградської державної нотаріальної контори, про визнання права на спадщину за законом; позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , з участю третіх осіб: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Червоноградської державної нотаріальної контори про визнання заповіту недійсним, в частині позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Червоноградська державна нотаріальна контора про визнання недійсним (нікчемним) заповіту та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, -
встановив:
       8 серпня 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом. Свої вимоги обґрунтовує тим, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її двоюрідна сестра ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після її смерті вона (позивач), як спадкоємець п`ятої черги, звернулася до державного нотаріуса Червоноградської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак державний нотаріус відмовився її приймати в зв`язку з наявністю заповіту померлої на ім`я ОСОБА_2 , складеного 5 червня 2012 року. Вважала вказаний заповіт недійсним, оскільки на момент смерті її сестрі виповнилося 77 років, в останні роки життя у неї розвивався віковий склероз і  почастішали випадки не сприйняття дійсних подій, а тому вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Окрім цього зазначала, що заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, а тому є нікчемним. Так, у заповіті зазначено, що такий складений і підписаний в приміщенні нотаріальної контори, тоді як насправді він був підписаний за місцем проживання ОСОБА_7 , оскільки вона не могла ходити та самостійно прийти в нотаріальну контору. Також ОСОБА_6 мала поганий зір та була особою з інвалідністю ІІ групи по зору, що свідчить про те, що вона не могла особисто прочитати заповіт, а отже такий мав посвідчуватись при свідках, однак цього зроблено не було. З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила визнати недійсним/нікчемним заповіт ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_2 , який був посвідчений державним нотаріусом Червоноградської державної нотаріальної контори Зайцем М.В. і зареєстрований в реєстрі за № 1-728; визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті  ОСОБА_6 право власності на  квартиру АДРЕСА_1 .
       3 березня 2015 року третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_3 також подала позовну заяву.  В обґрунтування свого позову посилається на те, що ОСОБА_6 тяжко хворіла і не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними через те, що була інвалідом по зору, мала тяжке захворювання - алергію. Тому вважає, що цей заповіт підлягає визнанню недійсним.
       Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 24 листопада 2017 року (з урахуванням ухвали суду від 19 вересня 2018 року про виправлення описки) в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до  ОСОБА_2  про визнання права на спадщину за законом та в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним відмовлено.
       Додатковим рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 19 вересня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним/нікчемним заповіту ОСОБА_6 , визнання права на спадщину за законом шляхом визнання права власності на спадкове майно відмовлено.
       Постановою Львівського апеляційного суду від 3 березня 2020 року рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 24 листопада 2017 року та додаткове рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 19 вересня 2018 року залишено без змін.
       Постановою Верховного Суду від 29 червня 2022 року касаційну скаргу  ОСОБА_1  задоволено частково. Постанову Львівського апеляційного суду від 3 березня 2020 року в частині позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Червоноградська державна нотаріальна контора про визнання недійсним (нікчемним) заповіту та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом скасовано, справу в цій частині передано до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.
       Рішення та додаткове рішення оскаржила ОСОБА_1 . В апеляційній скарзі на рішення посилається на те, що таке є несправедливе, незаконне і необгрунтоване та ухвалене з порушенням процесуального закону. Зазначає, що висновок судового психіатричного експерта № 70 від 8 лютого 2016 року в якому зазначено, що ОСОБА_6 на момент складення заповіту 5 червня 2012 року психічними розладами не страждала та могла усвідомлювати значення своїх дій, не може слугувати доказом у справі, оскільки не був обов`язковим для суду, у відповідності до ч. 6 ст. 147 ЦПК України в редакції, чинній на момент проведення експертизи. Звертає увагу, що судом не надано будь - якого значення показанням свідків, допитаних в судовому засіданні, які підтвердили той факт, що ОСОБА_6 на момент посвідчення заповіту не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Вказує на відсутність волі у заповідача на складання такого заповіту, так як ОСОБА_6 не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, а складання та посвідчення заповіту відбувалось з порушенням закону. Щодо додаткового рішення зазначає, що ОСОБА_2 не прийняла спадщину ОСОБА_6 за заповітом, а спадщину ОСОБА_6 за законом прийняла вона, що стверджується наявними у справі документами, що прийняття нею такої спадщини, та відкриття щодо цього спадкової справи. Подання заяви про прийняття спадщини свідчить про прийняття такої (ст. 1269 ЦК), а відтак у суду не було підстав для відмови у задоволенні її вимоги про визнання за нею права на спадщину після смерті ОСОБА_6 за законом. Просить скасувати рішення і додаткове рішення та ухвалити нове рішення, яким позові вимоги задовольнити повністю. 
       28 березня 2018 року та 5 лютого 2019 року ОСОБА_2 подала відзиви на апеляційні скарги, у яких вказує, що судом першої інстанції дотримано норми процесуального і матеріального права, а рішення суду є правильні по суті і справедливі. Просить апеляційні скарги відхилити, а рішення та додаткове рішення залишити без змін. 
       Належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, її учасники в судове засідання не прибули. Представник ОСОБА_1 адвокат Бордюк М.Й. подав заяву про розгляд справи у відсутності ОСОБА_1 . Інші учасники заяв про відкладення розгляду справи не подали. Суд ухвалив проводити розгляд справи у відсутності учасників.
       Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
       Датою ухвалення рішення, прийнятого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
       Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційні скарги належить залишити без задоволення.
       Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
       Згідно із ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов`язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст. 212 цього Кодексу.
Відповідно до ч.2 ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно із ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.
       Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.
       Встановлено, що позивач є двоюрідною сестрою померлої ОСОБА_6 , що стверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_8 , свідоцтвом про шлюб та довідкою Сушнівської сільської ради Радехівського району Львівської області №371 від 26 червня 2013 року та №375 від 3 липня 2013 року.
        ОСОБА_3 та ОСОБА_4 також є двоюрідними сестрами, а ОСОБА_5 - двоюрідним братом ОСОБА_6 
ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_9 та ОСОБА_5 є спадкоємцями майна ОСОБА_6 за законом. 
Відповідно до заяв від 21 та 29 серпня 2013 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовились від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 в користь позивача.
Згідно довідки про склад сім`ї, свідоцтва про право власності на квартиру №135 від 20 травня 2003 року та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОСОБА_6 належала на праві власності квартира на АДРЕСА_2 .
Станом на 25 липня 2013 року приблизна вартість квартири ОСОБА_6 становить 118 822 грн., що підтверджується звітом про незалежну оцінку.
Згідно заповіту від 5 червня 2012 року ОСОБА_6 заповіла квартиру ОСОБА_2 . 
З Витягу з реєстру реєстрації нотаріальних дій Червоноградської державної нотаріальної контори за 2012 рік вбачається, що 5 червня 2012 року державний нотаріус Заєць М.В. посвідчив вказаний заповіт.
З Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть вбачається, що ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Судом встановлено, що за життя ОСОБА_6 знаходилась на обліку в територіальному центрі соціального обслуговування у відділенні соціальної допомоги вдома з 16 по 19 березня 2013 року, як одинока. Соціальні послуги їй надавалися соціальним працівником ОСОБА_10 .
ОСОБА_6 була інвалідом ІІ групи по зору.
З відповіді Червоноградської центральної міської лікарні №6774 від 30 жовтня 2017 року вбачається, що ОСОБА_6 не перебувала на стаціонарному лікуванні у ЦМЛ. 
З висновку комісійної судово-медичної експертизи №108 від 31 липня 2017 року вбачається, що ОСОБА_6 мала вроджену   катаракту обох очей. З приводу цього у 1979 році була визнана інвалідом 2-ої групи. Крім того у неї був «поліартрит» - хронічне запальне захворювання суглобів. Будь-яких медичних документів із записами лікарів про гостроту зору ОСОБА_6 за період 2012 року для вивчення членам комісії надано не було. Враховуючи прогресування захворювання очей, малоймовірно, щоб вона могла самостійно читати та писати на момент посвідчення заповіту 5 червня 2012 року.
Такий висновок експерта не є категоричним.  
Відповідно до постанови Верховного Суду України  № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спорів у зв`язку зі спадкуванням за заповітом суд повинен застосовувати правила глави 85 ЦК України. Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочин, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила.
Заповіт є одностороннім правочином. 
Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Згідно із ч. 3 ст.203 цього Кодексу волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Відповідно до ч.2. ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Позивачем не надано доказів того, що вона спілкувалась із померлою ОСОБА_6 , знала про її стан здоров`я та умови життя   на момент складення заповіту.
Державний нотаріус Заєць М.В. підтвердив, що ОСОБА_6 була адекватна під час укладення заповіту, у неї не було ознак психічного розладу.
З висновку судово-психіатричного експерта №70 від 8 лютого 2016 року вбачається, що ОСОБА_6 в момент укладення нею заповіту 5 червня 2012 року стійким хронічним психічним захворюванням чи недоумством не страждала, могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Встановлено, що ОСОБА_6 склала оспорюваний заповіт задовго до своєї смерті, була при здоровому глузді за життя і до смерті, психічними розладами не страждала.
Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для визнання заповіту недійсним, оскільки докази про те, що ОСОБА_6  не  усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними у момент вчинення правочину (заповіту) відсутні. Відповідно, такий заповіт    відповідав її волевиявленню. 
Згідно із ст.1257 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст. ст. 1251-1252 ЦК України. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ст.1247 цього Кодексу, загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст. ст. 1251-1252 ЦК України .
Підставою нікчемності заповіту є порушення вимог щодо його форми та посвідчення.
Недотримання вимог ст. 1257 ЦК України є підставою для визнання заповіту нікчемним.
У Главі 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства Юстиції України від 22 лютого 2012 року №281/20595 зазначено правила посвідчення заповіту. Зокрема: 1.3. У заповіті зазначаються місце і час складення заповіту, дата та місце народження заповідача. 1.6. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.  1.7. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.  У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом.  1.8. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою.
Рішення суду першої інстанції мотивовано наступним.
ОСОБА_6 була інвалідом 2 групи по зору, однак це не свідчить про те, що вона нічого не бачила і не могла прочитати та підписати заповіт.
Висновок експерта з приводу цього питання не є категоричним, допускає припущення, що хвороба прогресувала, вказує, що малоймовірною була можливість ОСОБА_6 прочитати і підписати заповіт, хоча і не виключає це повністю. Відсутність підтверджуючих документів про звернення ОСОБА_6 до лікарів із скаргам на зір протягом останні кілька років дає підстави припускати, що стан її зору міг не погіршуватись. Необхідності посвідчувати оспорюваний заповіт при свідках не було.
Висновок комісійної судово-медичної експертизи №108 від 31 липня 2017 року не містить чітких й однозначних висновків.
Суд першої інстанції прийшов до висновку, що ОСОБА_6 могла самостійно прочитати та підписати заповіт без сторонньої допомоги.
Суперечності між місцями укладення заповіту не спростовують той факт, що заповіт було складено та посвідчено саме в Червоноградській державній нотаріальній конторі. Нотаріусом було додержано основних вимог щодо форми та посвідчення спірного заповіту. Те, що він був підписаний заповідачем у її квартирі не є істотною умовою для визнання заповіту нікчемним у зв`язку із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.
З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позову про визнання заповіту нікчемним та недійсним немає, оскільки форма заповіту відповідає вимогам ст.1247 ЦК України і такий відповідав волевиявленню заповідача. 
При постановленні додаткового рішення суд першої інстанції посилався на п.1 ч.1 ст.270 ЦПК України, відповідно до якого суд що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення.
Встановлено, що 24 листопада 2017 року Червоноградським міським судом Львівської області винесено рішення, яким у задоволенні позову  ОСОБА_1  відмовлено.
21 січня 2017 року позивач звернулася до суду із заявою про уточнення позовних вимог та просила визнати недійсним/нікчемним заповіт ОСОБА_6 в користь відповідача, посвідчений державним нотаріусом Червоноградської державної нотаріальної контори Заєць М.М. і зареєстрований в реєстрі за № 1-728; визнати за нею, як спадкоємцем за законом ОСОБА_6 право на її спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_6 , визнавши за позивачем право власності на таку в порядку цього спадкоємства.
З рішення суду від 24 листопада 2017 року вбачається, що такі вимоги позивача були зазначені в описовій та мотивувальній частині рішення, дана мотивована оцінка аргументів учасників справи щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову з врахуванням вимог позивача, а також вказані норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування .
Однак у резолютивній частині рішення суду зазначено про відмову у задоволенні позовних вимог позивача про визнання права на спадщину за законом. Тобто судом було зроблено загальний висновок суду про відмову в позові повністю, однак не вказано кожної із заявлених вимог.
Встановлено, що судом першої інстанції залишено не вирішеними уточнені позовні вимого ОСОБА_1 .
З урахуванням цього, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про ухвалення додаткового рішення у справі.
У задоволенні вимоги   ОСОБА_1  про визнання за нею права власності  на спадкове майно належить відмовити, оскільки оформлення спадщини через визнання права власності судом допускається тільки за умови, якщо це право не можна захистити в нотаріальному порядку, що узгоджується з висновками Верховного Суду, наведеними у  постанові  від 22 вересня 2021 року (справа №227/3750/19).
Колегія суддів вважає, що висновками суду, які відповідають встановленим обставинам справи, належить погодитися, оскільки судом правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду. Підстави для скасування рішення та додаткового рішення суду відсутні.
Керуючись: п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 24 листопада 2017 року та додаткове рішенням цього суду від 19 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 2 грудня 2022 року.

Головуючий______________________Т. І. Приколота

Судді: ________________ Н.П. Крайник ___________________ Р.В. Савуляк