ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8088/22 Справа № 199/1624/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Руденко В.В. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2022 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Никифоряка Л.П.,
суддів - Гапонова А.В., Новікової Г.В.,
за участю секретаря - Піменової М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2022 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілія Вячеславівна, про визнання правочину недійсним, повернення сторін правочину до первісного стану, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілія Вячеславівна, про визнання правочину недійсним, повернення сторін правочину до первісного стану.
Позовна заява мотивована тим, що згідно рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2021 року за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , в житловому будинку А-10.
Вказаним судовим рішенням установлено, що квартиру АДРЕСА_1 було придбано ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 в період шлюбу за спільні кошти, яка згідно договору купівлі-продажу від 17 липня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мартиненко Н.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 2356, була оформлена на ім`я ОСОБА_3 , так як з 20 липня 2001 року по 19 жовтня 2018 року вони перебували у шлюбі.
Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 переїхав проживати в інше місце, а ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який на той час був неповнолітнім, залишились проживати у квартирі. До липня 2021 року ОСОБА_3 був зареєстрований у квартирі.
03 серпня 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. було посвідчено договір дарування частки квартири, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зареєстрований в реєстрі за № 1315.
Позивачі вважали даний договір таким, що є недійсним, оскільки судовим рішенням від 18 березня 2021 року визначено частки у квартирі АДРЕСА_1 , тобто між співвласниками - ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розподіляється не майно, а право власності, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Правовий режим спільної часткової власності перешкоджає позивачці розпоряджатися належним їй майном без погодження з іншим співвласником. Домовленості щодо виділення частки у спільному майні між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не було. У судовому порядку це питання вони не вирішували, крім того, право користування спільним майном їм не встановлено, як того вимагає чинне законодавство України. Також, уклавши оспорюваний договір дарування ОСОБА_3 позбавив права на житло свого сина - ОСОБА_2 , оскільки йому взагалі ніде буде проживати, так як у квартирі лише дві кімнати. За таких обставин, позивачі посилалися на те, що відповідач ОСОБА_3 не мав права на розпорядження своїм майном, навіть шляхом укладання договору дарування.
Ураховуючи викладене, позивачі виклали вимогу визнати недійсним договір дарування частки квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений 03 серпня 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1315 зі скасуванням реєстрації цього договору, а також відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення частки у праві спільної часткової власності на квартиру в розмірі 1/2 за ОСОБА_3 .

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_4 адвоката Чебикін Сергій Віталійович заперечив вимоги позивача. Обґрунтовував відзив тим, що в рішенні суду дотримано чинного законодавства. Вважав що, ОСОБА_3 мав право розпоряджатися своєю часткою та укладати договір дарування. 

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином відповідно до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про доставку електронного листа і смс-повідомлень.

Суд апеляційної інстанції заслухавши суддю-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, за відсутності позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3 та третьої особи, явка яких є необов`язковою, повідомлених про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом, також за відсутності представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Чебикіна Сергія Віталійовича, заява якого про відкладення розгляду справи залишена без задоволення як необґрунтована, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Як убачається з матеріалів цієї справи та установлено судом першої інстанції, рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2021 року визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , в житловому будинку А-10, іншу 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 залишено у власності ОСОБА_3 

03 серпня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_3 подарував належну йому на праві приватної власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що підстави для визнання договору дарування, передбачені чинним законодавством, відсутні, оскільки правочин укладено відповідно до вимог закону. Визначення порядку користування квартирою чи поділ її в натурі не є обов`язковою передумовою укладання договору дарування частки у праві власності. Також, законом не передбачена згода іншого співвласника на укладання договору дарування частки у праві власності іншим співвласником. Крім того, позивачами не доведено належними доказами, яке саме їх право порушено укладанням спірного правочину.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції за таких підстав.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 Цивільного кодексу України, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є одними із фундаментальних засад цивільного права, спрямованими, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-третьої, п`ятої, шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За змістом частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).

Частиною першою статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Поняття спільної часткової власності визначено в частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Спільною сумісною власністю є спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності (частина перша статті 368 ЦК України).

Тобто, статус спільної власності двох або більше осіб залежить від визначення чи не визначення часток кожного зі співвласників у праві власності: якщо такі частки визначені - право власності належить співвласникам на праві спільної часткової власності, а якщо частки співвласників у праві власності не визначені - спільна власність є спільною сумісною власністю.

Як убачається з матеріалів справи, рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2021 року визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , в житловому будинку А-10, іншу 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 залишено у власності ОСОБА_3 (а.с.18).

03 серпня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_3 подарував належну йому на праві приватної власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с.19).

Договір дарування частини квартири укладений у письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В., зареєстровано в реєстрі за № 1315.

У договорі дарування від 03 серпня 2021 року дарувальник ОСОБА_3 підтвердив, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. Крім того, сторони стверджували, що договір не укладається під впливом тяжких для них обставин; вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересах; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; сторони володіють українською мовою, що дало їм можливість прочитати цей договір та правильно зрозуміти його сутність; умови договору їм зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину, не носить характеру уявного чи удаваного правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що спірна квартира є об`єктом спільної часткової власності.

Відповідно до частини першої статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник-продавець зобов`язаний повідомити інших співвласників про намір продати свою частку (частина друга статті 362 ЦК України). Такий обов`язок співвласника у разі безоплатного відчуження його частки у спільному майні чинним законодавством не передбачений.

Установивши, що спірна квартира є об`єктом спільної часткової власності, у зв`язку із чим відчуження частки у цій квартирі одним із співвласників іншій особі згоди інших співвласників не потребує, суд першої інстанції правильно виходив із того, що права ОСОБА_1 як одного із співвласників вказаної квартири відчуженням ОСОБА_3 за договором дарування належної йому частки у цій квартирі, порушені не були, а тому дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог дійшов обґрунтованого висновку про те, що відсутні підстави для визнання спірного договору дарування недійсним. Вказаний договір дарування посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, а відповідачами зареєстровано право власності на частину квартири, отже, у результаті вказаних дій дарувальником було втрачено, а обдаровуваними безоплатно набуто право власності на частину квартири.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, тому не заслуговують на увагу, оскільки всім обставинам надано належну оцінку.

Наведені в апеляційній скарзі доводи апеляційним судом відхиляються, оскільки суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 06 грудня 2022 року.

Головуючий Л.П. Никифоряк

Судді: А.В. Гапонов

                                                                                       Г.В. Новікова