Справа № 351/764/21 
Провадження № 22-ц/4808/1249/22 
Головуючий у 1 інстанції СЕГІН І.Р . 
Суддя-доповідач Пнівчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 листопада 2022 року                                                                        м. Івано-Франківськ Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі 
головуючої                        Пнівчук О.В.
суддів:                        Бойчука І.В., Девляшевського В.А.
з участю секретаря         Шандалович В.В.,                  
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Снятинського районного суду від 30 серпня 2022 року, вскладі судді Сегіна І.Р., у справі запозовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про витребування майна з чужого незаконного володіння,
в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , треті особи - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про витребування з чужого незаконного володіння майна, а саме приміщення телятника №1 площею 1713,8 кв.м. та навіса для сіна (1970 року побудови) площею 395,4 кв.м, які знаходяться по АДРЕСА_1 та передати їх уповноваженому співвласників цього майна ОСОБА_1 .
Свої вимоги мотивував тим, що у 2000-2003 р.р. проводилась реорганізація (розпаювання) майна колективного сільськогосподарського підприємства агрофірма «Верховина» Снятинського району. Працівникам агрофірми органами місцевого самоврядування були видані свідоцтва про право власності на майновий пай члену КСП (майнові сертифікати). Співвласники майнових паїв в кількості 200 осіб подали заяви про вихід із агрофірми «Верховина» та виділення їм майнових паїв в натурі. Згідно з протоколом зборів уповноважених членів агрофірми «Верховина» Снятинського району від 23.07.2000 р. і акту передачі майна від 23.07.2000 р. колишнім членам агрофірми «Верховина» (за списком 200 осіб) виділено в натурі майнові паї, серед яких телятник № 1 та піднавіс для сіна, які згідно їх заяв надано у користування ОСОБА_5 - керівнику ПП «Ярослав і К».
ОСОБА_4 з метою оформлення права власності та протиправного заволодіння приміщення телятника №1, піднавісом для сіна (1970 року побудови), які знаходяться у спільній частковій власності співвласників майнових паїв, підробила офіційні документи та використала завідомо підроблені нею документи: акт прийому передачі майна від 24.03.2011, рішення Тучапської сільської ради № 8 від 31.03.2011, свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 05.07.2011, і таким чином незаконно заволоділа чужим майном.
ОСОБА_4 використавши підроблені документи, на підставі договору купівлі-продажу, 16.08.2011 року відчужила телятник № 1 та піднавіс для сіна ОСОБА_3 за 80 000 грн.
Ухвалою Городенківського районного суду від 27.11.2014 ОСОБА_4 звільнена від кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ч.1 ст. 358, ч.4 ст. 358 КК України, у зв`язку із закінченням строку притягнення її до кримінальної відповідальності. 
Позивач вважає, що спірний телятник №1 та піднавіс для сіна, які передані ПП «Ярослав і К» в спільну часткову власність зборами співвласників КСП могли бути передані в рахунок вартості паїв тільки співвласникам майнових паїв, майно яких з агрофірми «Верховина» було передано підприємству «Ярослав і К», тобто майно шляхом обману вийшло з відання співвласників і незаконно перейшло у власність ОСОБА_4 , чим порушено права та інтереси законних співвласників майна. 
У подальшому на підставі договору дарування № 519 від 02.04.2014 ОСОБА_3 незаконно відчужив спірне майно своїй дочці ОСОБА_2 , яка на даний час є останнім недобросовісним володільцем майна співвласників майнових паїв та зобов`язана негайно повернути майно законним власникам майна в особі уповноваженого – позивача ОСОБА_1 . 
Договір про спільне володіння, користування та розпорядження майном, що знаходиться у спільній частковій власності між співвласниками за списком 200 осіб на час передачі майна ПП «Ярослав і К» ОСОБА_5 не міг бути укладений, тому що порядок укладення зазначеного договору передбачено п.6, п.7 «Рекомендації щодо передачі майна пайового фонду реорганізованого колективного сільськогосподарського підприємства у спільну часткову власність та організації управління таким майном», затвердженої Указом Президента України від 29.01.2001 № 62/2001. А на час передачі майна такі Рекомендації не існували.
Групою співвласників майнових паїв у кількості 39 осіб, які мають майнові паї згідно Свідоцтв про право власності на майновий пай агрофірми « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (із числа 200 власників майнових паїв) на загальну суму 32 622 грн 31.10.2020 укладено договір про спільне володіння, користування і розпорядження майном, що знаходиться у спільній частковій власності та обрано позивача уповноваженим розпоряджатися від їх імені майном агрофірми «Верховина» у межах паїв, що їм належить. 
Посилаючись на зазначені обставини просив суд витребувати майно, що знаходиться по АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння та повернути його у власність, а саме: приміщення телятника №1 площею 1713,8 кв.м. та навіса для сіна (1970 року побудови) площею 395,4 кв.м.
Рішенням Снятинського районного суду від 30 серпня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі на дане рішення ОСОБА_1 посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.
Зазначив, що суд не врахував і не дів оцінку тому, що позивачі, які хоч і не є власниками всього майна, мають законне право на частину цього майна в межах належного їм майнового паю у неподільному майні і їхнє право може бути захищене тільки шляхом витребування цього майна із незаконного володіння ОСОБА_2 .
Суд не звернув увагу на те, що позивачі в особі уповноваженого ОСОБА_1 звернулись в суд з метою захисту свого права на належний їм майновий пай. Спірне майно не може бути повернуто ОСОБА_4 , оскільки вона не мала на нього права, а тому належним способом захисту цивільного права є віндикаційний позов, сутністю якого є витребування майна з чужого незаконного володіння.
Апелянт вказав, що перехід права власності на нерухоме майно – телятник №1 та навіс для сіна до ОСОБА_4 відбувся внаслідок вчинення нею кримінального злочину, даний факт встановлений ухвалою суду у кримінальному провадженні, яка набрала законної сили. Разом з тим, на думку апелянта, відплатність придбання майна сама по собі не свідчить про добросовісність набувача, а добросовісність набуття є однією з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна.
Всупереч роз`яснень пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ викладених у Постанові від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» суд не врахував необхідність доказування добросовісності набувача ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які за доведеними фактами у рішеннях судів, які набрали законної сили є недобросовісними набувачами. Крім того, вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд повинен врахувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або законність набуття власності не встановлено судом.
Вважає доведеним факт, що підтверджує суб`єктивне право титульного володіння на витребуване майно свідоцтвами про частку-пай у кількості 39 свідоцтв на загальну суму 32 622 грн, що відповідає вартості витребуваного майна, факт протиправного вибуття майна з володіння власників поза їхньою волею встановлений рішеннями судів. 
Апелянт просив рішення суду скасувати та постановити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Правом на подачу відзиву відповідач не скористався.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судовому засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.
Представник відповідачки ОСОБА_2 – ОСОБА_6 , заперечив вимоги апеляційної скарги, посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилися. про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, а відтак їх неявка, згідно ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до положень ч.ч.1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`сованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Судове рішення ухвалене судом першої інстанції вищезазначеним вимогам відповідає.
Постановляючи рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивач не є власником майна, яке він просить витребувати з чужого незаконного володіння, а також ним не надано доказів того, що колишні члени майна колективного сільськогосподарського підприємства агрофірми «Верховина» за списком 200 осіб уповноважили його розпоряджатися від їх імені майном агрофірми «Верховина». 
З таким висновком суду погоджується колегія суддів з огляду на наступне.
Судом встановлено, що згідно проведеної реорганізації (розпаювання) майна колективного сільськогосподарського підприємства агрофірма «Верховина» Снятинського району у 2000-2003 р.р. працівникам агрофірми органами місцевого самоврядування були видані свідоцтва про право власності на майновий пай члену КСП (майнові сертифікати). Співвласники майнових паїв в кількості 200 осіб подали заяви про вихід із агрофірми «Верховина» та виділення їм майнових паїв в натурі. 
Згідно з протоколом зборів уповноважених членів агрофірми «Верховина» Снятинського району від 23.07.2000 р. і акта передачі майна від 23.07.2000 р. комісією в складі в.о. голови агрофірми ОСОБА_7 , пайовика агрофірми «Верховина» ОСОБА_8 та голови ревізійної комісії ОСОБА_9 проведено передачу майна в користування ОСОБА_5 , а саме: телятника, котельні, башні Рожновського.
Згідно постанови Господарського суду Івано-Франківської області від 27.02.2006 р. боржника АФ «Верховина», с. Джурів Снятинського району визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру.
У період 2006-2011 року ОСОБА_4 придбала приміщення телятника №1 та піднавіс для сіна (1970 року побудови), та оформила право власності на вказане майно.
16.08.2011 ОСОБА_4 на підставі договору купівлі- продажу, використавши підроблені документи, відчужила 16.08.2011 телятник № 1 та піднавіс для сіна ОСОБА_3 за 80 000 грн.
Відповідно до ухвали Городенківського районного суду від 27.11.2014 року у кримінальній справі № 351/1877/14-к ОСОБА_4 звільнено від кримінальної відповідальності у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 358, ч.4 ст. 358 КК України. Провадження у кримінальному провадженні закрито.
Згідно свідоцтв про право власності на майновий пай членів КСП (майнових сертифікатів) серії та №№: ІВ-ХІІ 030739; ІВ-ХІІ 030823; ІВ-ХІІ 030874; ІВ-ХІІ 030873; ; ІВ-ХІІ 030754; ІВ-ХІІ 030755; ІВ-ХІІ 030868; ІВ-ХІІ 030906; ІВ-ХІІ 030864; ІВ-ХІІ 030774; ІВ-ХІІ 030962; ІВ-ХІІ 030765; ІВ-ХІІ 030878; ІВ-ХІІ 030849; ІВ-ХІІ 030957; ІВ-ХІІ 030862; ІВ-ХІІ 030919; ІВ-ХІІ 030986; ІВ-ХІІ 030789; ІВ-ХІІ 030833; ІВ-ХІІ 030767; ІВ-ХІІ 030725; ІВ-ХІІ 030719; ІВ-ХІІ 030997; ІВ-ХІІ 030869; ІВ-ХІІ 030712; ІВ-ХІІ 030797; ІВ-ХІІ 030758; ІВ-ХІІ 030759; ІВ-ХІІ 030884; ІВ-ХІІ 030984; ІВ-ХІІ 030713; ІВ-ХІІ 030714; ІВ-ХІІ 030715; ІВ-ХІІ 030716; ІВ-ХІІ 030779; ІВ-ХІІ 030820; ІВ-ХІІ 030822 - Лазарук М.Т., Лазарук Г.О., Тодорук М.М., Тодорук В.М., Панчук М.І., Панчук Г.В.; Том`юк В.С., Проданюк Є.М., Стасюк О.В., Хобзей І.В., Стасюк В.М., Стасюк М.В., Хобзей О.Ю., ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 та ОСОБА_34 мають право на пайовий фонд майна колективного сільськогосподарського підприємства агрофірми «Верховина» із визначенням частки в грошовому розмірі.
Відповідно до договору про спільне володіння, користування і розпорядження майном, що знаходиться у спільній частковій власності від 31.10.2020 року, співвласники домовились спільно володіти, користуватися і розпоряджатися майном, яке вони отримують у спільну часткову власність як єдиний майновий комплекс. З метою оперативного вирішення питань, що виникають у процесі виконання Договору, співвласники делегують ОСОБА_1 повноваження представляти їх інтереси при отриманні майна від користувача, укладенні договорів про передачу Майна і від їх імені підписати ці договори. Уповноваженому надаються, зокрема, права: представляти інтереси співвласників в суді за актом приймання-передачі на підставі відповідних цивільно-правових угод. Даний договір підписаний співвласниками за участю 39 осіб.
Відповідно до Додатку №1 до Договору від 31.10.2020 до переліку майна, яке передається у спільну часткову власність входить: телятник №1 та піднавіс для сіна.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 26.05.2021 за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на телятник №1 та навіс для сіна.
Встановлено, що рішенням Снятинського районного суду від 09.12.2015 року (залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 30.01.2017 року) у справі № 351/71/15-ц задоволено частково позов ОСОБА_18 , ОСОБА_19 . Визнано незаконним рішення виконкому Тучапської сільської ради №8 від 31 березня 2011 року про оформлення права власності на нежитлові приміщення, а саме: приміщення старої стайні (телятник №1) та під навіс для сіна (1970року побудови), які знаходяться по АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 . Визнано незаконним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане ОСОБА_4 виконавчим комітетом Тучапської сільської ради 05.07.2011 року на підставі рішення цієї ж ради №8 від 31 березня 2011року, зареєстрованого ОКП «Коломийське МБТІ»13липня 2011року за реєстраційним номером 34051047,номер запису 732. У задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлової будівлі 9телятника №1та навісу для сіна) від 16.09.2011року укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_35 відмовлено.
       Частиною 4 статті 41 Конституції України передбачено непорушність права приватної власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
       Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
       Статтею 1 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визначено, що кожному гарантується право на мирне володіння своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
       Стаття 6 Конвенції визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
       Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
       Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Як зазначено у частині першій статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
       Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
       Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
       Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України. 
       Право вибору способу захисту, передбаченого законом, належить особі, яка звернулася за захистом свого права.
       Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
       Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
       При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
       За положеннями статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом передбачених цим Кодексом випадках.
       Відповідно до ч.1,3 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
       Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
       Відповідно до частини першої статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
       Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
       У частинах першій, третій статті 388 ЦК України передбачено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
        Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
       Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
       Віндикація – це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця), з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.
       Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції правильно зазначив про те, що спір між сторонами виник з приводу витребування розпайованого майна агрофірми «Верховина» Снятинського району Івано-Франківської області, а спірні правовідносини щодо виділення в натурі частки в майні колективного сільськогосподарського підприємства врегульовано Законом України від 14 лютого 1992 року «Про колективне сільськогосподарське підприємство», Указом Президента України від 29 січня 2001 року № 62 «Про заходи щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектора економіки», постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2001 року № 177 «Про врегулювання питань щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектору економіки».
Так, відповідно до положень ст. 31 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» реорганізація (злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення) та ліквідація підприємства провадяться за рішенням загальних зборів (зборів уповноважених) його членів або за рішенням суду. 
У разі реорганізації підприємства паї його членам або їх спадкоємцям видаються правонаступниками цього підприємства за рахунок майна, яке було віднесене до складу пайового фонду підприємства на дату його реорганізації і передане на баланс правонаступникам.
Пунктом 8 Порядку розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств (далі – Порядок) затвердженого Наказом Міністерства аграрної політки України від 14 березня 2001 року № 62 передбачено, що кожен із співвласників має право скористатися своїм майновим паєм в один із таких способів: об`єднати свій майновий пай з паями інших співвласників, отримати майно у натурі у спільну часткову власність та передати його до статутного (пайового) фонду новостворюваної юридичної особи, у тому числі до обслуговуючого кооперативу; об`єднати свій майновий пай з паями інших співвласників, отримати майно у натурі у спільну часткову власність, укласти договір про спільне володіння, користування і розпорядження майном та передати його в оренду; отримати свій майновий пай у натурі індивідуально чи разом із членами своєї сім`ї і використати його на свій розсуд; відчужити пай будь-яким способом в установленому законом порядку.
Виділення зі складу пайового фонду майна у натурі окремим власникам чи групам власників за їх бажанням у процесі вирішення майнових питань здійснюється підприємством-правонаступником (користувачем) на підставі зборів співвласників. (п. 9 Порядку)
При виділенні майна в натурі групі співвласників, які уклали договір про спільне володіння, користування та розпорядження майном, співвласники передають підприємству правонаступнику (користувачу) один примірник цього договору і копію рішення зборів співвласників про виділення майна в натурі. Підприємство-правонаступник одночасно із підписанням акта приймання-передавання майна робить відмітки про виділення майна в натурі у спільну часткову власність у свідоцтвах цієї групи співвласників, що засвідчується підписом керівника підприємства та печаткою (п. 15 Порядку).
Суд першої інстанції обгрнутовано зазначив про те, що позивачем не надано доказів того, що колишні члени майна колективного сільськогосподарського підприємства агрофірми «Верховина» за списком 200 осіб уповноважували ОСОБА_1 розпоряджатися від їх імені майном агрофірми «Верховина».
Суду також не надано доказів що на момент розпаювання майна КСП було прийнято рішення загальних зборів (за списком 200 осіб) про виділення майна, що знаходилось у спільній частковій власності членів агрофірми «Верховина».
У зв`язку з цим, поданий позивачем Договір про спільне володіння, користування і розпорядження майном, що знаходиться у спільній частковій власності членів агрофірми «Верховина» за списком 39 осіб від 31.10.2020 року не може слугувати належним доказом того, що спірне майно: приміщення телятника та навісу для сіна було виділено в натурі зазначеним особам у спільну часткову власність при проведенні розпаювання членів агрофірми «Верховина», а відтак відсутні підстави для висновку про те, що групі співвласників майнових паїв (39 осіб), від імені яких як уповноважений виступає позивач належить індивідуально визначене майно агрофірми «Верховина».
За таких обставин доводи апеляційної скарги про обґрунтованість позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння не знайшли свого підтвердження.
       Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, а тому підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст.ст.374,375,381-384, 390ЦПК України, суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Снятинського районного суду від 30 серпня 2022 року - без зміни.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складено 05 грудня 2022 року.

Головуюча                                                О.В. Пнівчук
Судді:                                                        І.В. Бойчук                                                                                                В.А. Девляшевський