ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5558/22 Справа № 209/3710/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Багбая Є. Д. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2022 року                                                                м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Барильської А. П.,
суддів: Деркач Н. М., Куценко Т. Р.,
при секретарі — Астатурян А. В.,

сторони: 
позивач за первісним позовом: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»
відповідач за первісним позовом: ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі апеляційну скаргу  Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 грудня 2021 року у цивільній справі за позовом за первісним позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та розірвання кредитного договору,-     
          ВСТАНОВИВ:
       У грудні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до   ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг б/н від 19.12.2014 року у розмірі 83809,79 гривень та судового збору у розмірі 2102,00 гривень.
       В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б від 19.12.2014 року. Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Відповідно до виявленого бажання, відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування карткового рахунку, який в подальшому збільшувався до 20000 грн.. 
        Позивач свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту.         Відповідач зобов`язання за Договором не виконала. 
       У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач, станом на 11.10.2020 року, має заборгованість – 83809,79 грн., яка складається з: 57276,54 грн. – заборгованості за тілом кредиту; в т.ч. 57276,54 грн. – заборгованості за простроченим тілом кредиту; 3467,83 грн. – заборгованості за простроченими відсотками; 23065,42 грн. – заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України.
       У липні 2021 року відповідач ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до  Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про розірвання кредитного договору б/н від 19.12.2014 року, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», припинення нарахування по картці/рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 в АТ КБ «ПриватБанк» щомісячних платежів за Договором №19011717971953, послуги «Миттєва розстрочка» та заборгованості по ним, які були оформлені 17.01.2019 року, скасування раніше нарахованих платежів та заборгованості по ним, та стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу.
       В обґрунтування зустрічних позовних вимог позивач зазначає, що 19.12.2014 року між нею та Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» укладено кредитний договір б/н шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг та отримано картку «Преміальна» із встановленим кредитним лімітом у розмірі 20000 гривень. 
       17.01.2019 року, шляхом шахрайських дій, з картки позивача ОСОБА_1 було знято кредитні кошти в розмірі 49190,00 грн..
       17.01.2019 року за даним фактом позивач звернулася до Дніпровського відділення поліції Кам`янського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області. 
       18.01.2019 року за заявою ОСОБА_1 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12019040790000101 внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.         Одночасно, позивач повідомила про вказаний факт відповідача за телефоном гарячої лінії 3700, а також письмово заявою від 18.01.2019 року, отриманою відповідачем за вх. №9411-ВБ. 
       23.01.2019 року позивач звернулася до відповідача із заявою, отриманою банком за вх. №12795-ВБ, про припинення нарахування відсотків, пені, штрафу та інших платежів за її кредитним рахунком НОМЕР_1 у зв`язку з наявністю кримінального провадження №12019040790000101 за ч. 1 ст. 190 КК України за фактом заволодіння невстановленими особами кредитними коштами шахрайським шляхом. 
       29.01.2019 року позивач звернулася до відповідача із заявою, отриманою банком за вх. №17821-ВБ, у якій просила вважати Угоду №19011717971953 від 17.01.2019 року про нарахування кредитних коштів недійсною, оскільки вказаної угоди позивач не підписувала, згоди на оформлення угоди не надавала, а оформлення зазначеної угоди відбувалося шахрайським шляхом без відома та згоди на це позивача. 
       У черговий раз, 27.02.2019 року позивач звернулась до відповідача із заявою, відповідно до якої просила припинити здійснення будь-яких нарахувань та платежів за її картковим рахунком у зв`язку з проведенням досудового розслідування по кримінальному провадженню №12019040790000101 за ч. 1 ст. 190 КК України за фактом заволодіння кредитними коштами шахрайським шляхом. 
       Однак, зазначені заяви позивача були залишені без відповіді. Натомість, одночасно зі зняттям коштів без відома позивача, невстановленими особами було збільшено кредитний ліміт, на рахунок позивача за Договором №19011717971953 відбулось нарахування кредитних коштів та підключено послугу «Миттєва розстрочка». Проте, позивач ОСОБА_1 не вчиняла будь-яких розпоряджень на списання грошових коштів зі свого рахунку шляхом подання платіжних доручень до АТ «КБ «ПриватБанк» ані письмово, ані в електронному виді з використанням електронної системи «Приват 24», або у будь-який інший спосіб. Крім того, не здійснювала будь-яких дій, що могли б призвести до списання грошових коштів третіми особами, договір №19011717971953 про нарахування кредитних коштів позивач не оформлювала, послугу «Миттєва розстрочка» не замовляла. 
       Відповідно до виписки по карті/рахунку НОМЕР_1 за період з 17.02.2019 року по 11.10.2020 року позивачу щомісячно нараховуються відсотки на залишок на картковому рахунку в розмірі 2549,04 грн., як щомісячний платіж за послугою «Миттєва розстрочка», яку позивач не оформлювала. ОСОБА_1 , як користувач картки, послуг щодо збільшення ліміту та послугу «Миттєва розстрочка» не замовляла та для їх виконання банком жодних дій не вчиняла, одразу звернувшись до найближчого відділення АТ КБ «ПриватБанк» для з`ясування питання щодо зняття з її картки значної суми коштів без її розпорядження, а також звернулася до органів поліції з приводу шахрайських дій, проведених за її карткою. Списання грошових коштів з карткового рахунку ОСОБА_1 відбулося не за її розпорядженням і вона не повинна нести відповідальності за такі операції.
       Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 грудня 2021 року в задоволенні первісного позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення заборгованості відмовлено.
       Зустрічний позов  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та розірвання кредитного договору задоволений.
       Розірвано кредитний договір б/н від 19.12.2014 року, укладений між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк». Припинено нарахування по картці/рахунку позивача ОСОБА_1 № НОМЕР_1 в АТ КБ «ПриватБанк» щомісячних платежів за Договором №19011717971953, послугу «Миттєва розстрочка» та заборгованості по ним, які були оформлені на позивача 17.01.2019 року, та скасувати раніше нараховані платежі та заборгованість по ним.
       Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 908,00 гривень на користь держави.
       В апеляційній скарзі Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та прийняття нового рішення про задоволення позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» та відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 ..
       В обґрунтування апеляційної скарги посилаються на те, що Василенко підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. 17.02.2019 року за умовами укладеного договору Банком було оформлено додаткову послугу “Миттєва розстрочка”, яка є додатковою послугою для власників кредитних карток, тому підписання окремого кредитного договору не вимагається. У зв`язку з цим у відповідача виникло зобов`язання зі здійснення регулярних платежів для погашення заборгованості. При цьому оформлення послуги “Миттєва розстрочка” відбулося із використанням особистої та контрольної інформації, відповідальність за збереження та нерозголошення якої несе відповідач, оскільки оформлення даної послуги є неможливим без введення цієї інформації. При цьому звернення з заявою про термінове блокування картки шляхом дзвінка на гарячу лінію 3700 ОСОБА_2 невідкладно, протягом 15 хвилин з моменту переказу коштів не здійснено. Суд розірвав договір без наявності на це істотних умов.
       Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
       Заслухавши суддю- доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.
       Як встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, 19 грудня 2014 року ОСОБА_1   звернулася до  Банку з Анкетою-Заявою,  відповідно до якої Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», у теперішній час Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», надав ОСОБА_1  кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. /том 1, а.с. 11/.
       17.01.2019 року з картки ОСОБА_1 було знято кредитні кошти в розмірі 49190,00 грн., що підтверджено випискою по рахунку № НОМЕР_1 . 17.01.2019 року одночасно зі зняттям коштів було збільшено кредитний ліміт, на рахунок позивача за Договором №19011717971953 відбулось нарахування кредитних коштів та підключено послугу «Миттєва розстрочка»./том 1 а.с. 55-59/
       Згідно витягу з кримінального провадження №12019040790000101, внесеного до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, за зверненням ОСОБА_1 про те, що 17.01.2019 року невстановлена особа, шляхом обману, заволоділа грошовими коштами у розмірі 49190,00 грн. з банківської карти «Приват Банк» № НОМЕР_1 , що знаходиться в користуванні ОСОБА_1 , тим самим спричинивши останній матеріальну шкоду на вказану суму /том 1 а.с. 159/.
        ОСОБА_1 повідомила про вказані обставини Банк за телефоном гарячої лінії 3700, а також письмово заявою від 18.01.2019 року, отриманою відповідачем за вх. №9411-ВБ / том 1 а.с. 155/.
       23.01.2019 року позивач за зустрічним позовом звернулась до Банку із заявою, отриманою банком за вх. №12795-ВБ, про припинення нарахування відсотків, пені, штрафу та інших платежів за її кредитним рахунком НОМЕР_1 у зв`язку з наявністю кримінального провадження №12019040790000101 за ч. 1 ст. 190 КК України за фактом заволодіння невстановленими особами кредитними коштами шахрайським шляхом / том 1 а.с. 156/.
       29.01.2019 року ОСОБА_1 звернулась до Банку із заявою, отриманою банком за вх. №17821-ВБ, у якій просила вважати Угоду №19011717971953 від 17.01.2019 року про нарахування кредитних коштів недійсною, оскільки вказаної угоди позивач не підписувала, згоди на оформлення угоди не надавала, а оформлення зазначеної угоди відбувалося шахрайським шляхом без відома та згоди на це позивача / том 1 а.с. 157/.
       27.02.2019 року ОСОБА_1 звернулась до Банку із заявою, отриманою банком без зазначення вхідного номера під підпис працівника банку, відповідно до якої просила припинити здійснення будь-яких нарахувань та платежів за її картковим рахунком у зв`язку з проведенням досудового розслідування по кримінальному провадженню №12019040790000101 за ч. 1 ст. 190 КК України за фактом заволодіння кредитними коштами шахрайським шляхом / том 1 а.с. 158/.
       Відповідно до виписки по карті/рахунку НОМЕР_1 за період з 17.02.2019 року по 17.08.2019 року позивачці щомісячно нараховуються відсотки на залишок на картковому рахунку в розмірі 2549,04 грн., як щомісячний платіж за послугою «Миттєва розстрочка».З 01.10.2019 року ОСОБА_1 нараховувалися проценти відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України. (Том 1 а.с. 5-7, 8, 55-59). 
       Відмовляючи у задоволенні первісного позову суд першої інстанції виходив з його недоведеності. Задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з істотного порушення банком вимог Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Умов та правил надання банківських послуг, що призвело до факту здійснення операцій за кредитним рахунком ОСОБА_1 , які нею не замовлялися та не оформлювалися, що завдало їй істотної шкоди у вигляді зарахування додаткової заборгованості, яку вона має погашати, та нарахування плати у великому розмірі за послугу «Миттєва розстрочка» за кредитні кошти, які нею не отримувались, а сама послуга не замовлялась, тому застосував до спірних правовідносин положення статті 651 ЦК України. Та зважаючи на те, що ОСОБА_1 , як користувач картки, своїми діями чи бездіяльністю не сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, списання грошових коштів з карткових рахунків ОСОБА_1 відбулося не за її розпорядженням і вона не повинна нести відповідальності за такі операції.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , однак, не може в повній мірі погодитись з висновком суду про наявність правових підстав для відмови у задоволенні первісного позову, з огляду на наступне.
       Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       У пункті 49 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17зроблено правовий висновок, що як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
       Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (стаття 3 ЦПК України).
       Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України “Про банки і банківську діяльність” відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
       Частиною 1 статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.
       Відповідно до ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта.
       Згідно зі статтею 1 Закону України “Про платіжні системи та переказ коштів в Україні” платіжною карткою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.
       За положеннями вказаної вище статті, електронний платіжний засіб - платіжний інструмент, який надає його держателю можливість за допомогою платіжного пристрою отримати інформацію про належні держателю кошти та ініціювати їх переказ.
       Держателем електронного платіжного засобу - є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.
       Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.
       Відповідно до пункту 14.12 статті 14 Закону України “Про платіжні системи та переказ коштів в Україні”, користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.
       Пунктом 14.16 статті 14 Закону України “Про платіжні системи та переказ коштів в Україні” визначено, що користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів.
       Згідно з пунктом 1 розділу 6 Положення “Про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням”, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року №705, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі — Положення), користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень.
       Пунктами 7, 8 розділу 6 Положення визначено, що емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.
       Відповідно до пункту 9 розділу 6 Положення, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
       Згідно з п.п. 2, 5, 6, 8, 9 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, користувач зобов`язаний надійно зберігати та не передавати іншим особам електронний платіжний засіб, ПІН та інші засоби, які дають змогу користуватися ним, контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем, після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
       П.п. 5 п. 4 розділу I вказаного Положення визначено значення терміну «негайно» - це найкоротший строк протягом робочого дня, у який мають здійснюватися (відбуватися) відповідні дії, з моменту настання підстав для їх здійснення. Розділом X зазначеного Положення на еквайра та емітента покладено зобов`язання проводити моніторинг з метою ідентифікації помилкових і неналежних переказів, суб`єктів таких переказів і вживати заходи щодо запобігання або припинення здійснення зазначених переказів.
       Статтею 1 Закону України “Про платіжні системи та переказ коштів в Україні”, визначено терміни і поняття, за якою неналежний переказ – це рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі, неналежний платник - особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів. Статтею 20 Закону встановлено, що ініціатором переказу може бути платник, а в певних випадках-обтяжувач, отримувач, стягувач. За положеннями п. 37.2 ст. 37 Закону, у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів.
       Як вбачається із матеріалів справи, позивач після виявлення несанкціонованих операцій за її карткою повідомила про вказані обставини Банк за телефоном гарячої лінії 3700, а також письмово заявою від 18.01.2019 року, отриманою відповідачем за вх. №9411-ВБ, тому доводи апеляційної скарги, що суд не взяв до уваги, що звернення з заявою про термінове блокування картки шляхом дзвінка на гарячу лінію 3700  ОСОБА_1  невідкладно, протягом 15 хвилин з моменту переказу коштів не здійсненоколегія суддів не бере до уваги, оскільки позивач виконала належні від неї дії про інформування Банка про виявлення несанкціонованих операцій за її карткою.
       При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню й поширенню інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, тому доводи апеляційної скарги в цій частині, даних фактів не спростовують.
       З урахуванням положень пункту 9 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, АТ КБ «ПриватБанк» не надав ні суду першої , ні суду апеляційної інстанції належних доказів на спростування доводів позивача за зустрічним позовом, що банківською карткою ОСОБА_1 не користувалася, не втрачала її та не передавала іншим особам, ПІН-коду нікому не повідомляла.
       У постановах Верховного Суду від 14.02.2018 року по справі №127/23496/15-ц, від 20.06.2018 року по справі №691/699/16-ц, зазначено, що відповідно до пунктів 6.7., 6.8. Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України №223 від 30.04.2010 року, банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
       Частиною 1 ст. 207 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах.
       Відповідно до ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
       Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
       До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05.04.2021 року №61-13978св20, в якій зазначено, що істотне порушення банком вимог Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Умов та правил надання банківських послуг, що призвело до факту здійснення операцій за кредитним рахунком позивача, які ним не замовлялися та не оформлювалися, що завдало йому істотної шкоди у вигляді зарахування додаткової заборгованості, яку він має погашати, та нарахування плати у великому розмірі за послугу «Миттєва розстрочка» за кредитні кошти, які ним не отримувались, а сама послуга не замовлялась, тому правильно застосувати до спірних правовідносин положення статті 651 ЦК України та розірвати кредитний договір.
       Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 , як користувач картки, своїми діями чи бездіяльністю не сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, списання грошових коштів з карткових рахунків ОСОБА_1 відбулося не за її розпорядженням, виявивши безпідставне списання (перекази, зняття) коштів, ОСОБА_1 повідомила про цей факт банк та звернулась до правоохоронних органів, істотне порушення Банком вимог Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Умов та правил надання банківських послуг призвело до факту здійснення операцій за кредитним рахунком позивача, які нею не замовлялися та не оформлювалися, що завдало їй істотної шкоди у вигляді зарахування додаткової заборгованості, яку вона має погашати, та нарахування плати у великому розмірі за послугу «Миттєва розстрочка» за кредитні кошти, які нею не отримувались, а сама послуга не замовлялась.
       Тому, на думку колегії суддів, суд першої інстанції вірно застосував до спірних правовідносин положення статті 651 ЦК України та розірвати кредитний договір.
       Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що 17.02.2019 року за умовами укладеного договору Банком було оформлено додаткову послугу “Миттєва розстрочка”, яка є додатковою послугою для власників кредитних карток, тому підписання окремого кредитного договору не вимагається. У зв`язку з цим у відповідача виникло зобов`язання зі здійснення регулярних платежів для погашення заборгованості. При цьому оформлення послуги “Миттєва розстрочка” відбулося із використанням особистої та контрольної інформації, відповідальність за збереження та нерозголошення якої несе відповідач, оскільки оформлення даної послуги є неможливим без введення цієї інформації, та що суд розірвав договір без наявності на це істотних умов, оскільки матеріалі справи не містять належних доказів на підтвердження зазначених обставин.
       Натомість, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що дії, що призвели до списання грошових коштів з карткового рахунку позивача, відбулися за ініціативою та з її вини позивача. Під час розгляду справи позивачем за первісним позовом не надано доказів, які безспірно доводять, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню фінансового телефону, паролів доступу до системи “Приват-24” або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
       Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та Постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року, у справі № 202/10128/14-ц (провадження № 61-1856св17), від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14-ц (провадження № 61-10469св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 182/3171/16 (провадження № 61-24548св18), від 23 січня 2020 року у справі №179/1688/17 (провадження № 61-12707св19).
       З матеріалів справи вбачається відсутність в діях відповідача за первісним позовом ОСОБА_1 зволікання, яке призвело до використання коштів з належного їй карткового рахунку, та доводи апеляційної скарги відповідача зазначених обставин не спростовують.
       Згідно із практикою Європейського Суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.
       Отже, доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду.
  Однак, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що  Василенко підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг 19.12.2014 року, користувалася кредитними коштами, заслуговують частково на увагу, з огляду на наступне.
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
       У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
       Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до Анкети-Заяви  ОСОБА_1 від 19.12.2014року, останній була надана кредитна картка із встановленим кредитним лімітом у розмірі 10000грн. на платіжну картку, який в подальшому 07.08.2018 року був збільшений до 15000 грн. ( а.с.10).
       За приписами п.п. 3, 6 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами.
       Згідно зі ст. 41 Закону України "Про Національний банк України" та ч. ч. 1, 2 ст.68 Закону України "Про банки та банківську діяльність", Національний Банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та Правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі Правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.
       Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку, відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 30.12.1998 року № 566, зі змінами та доповненнями, є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.
       Пунктом 5.1 глави 5 вищезазначеного Положенням визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.
       Згідно з п.5.4. цього Положенням, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня.
       При цьому, п.5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 18.06.2003 року № 254 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
       Отже, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.
       Враховуючи наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів приходить до висновку, що надані АТ КБ «ПриватБанк», по справі докази є належними та допустимими, у розумінні ст. ст. 58-59 ЦПК України, та у своїй сукупності підтверджують те, що відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 , відповідно до наданого позивачем розрахунку, з 19.12.2014року по 17.01.2019 року, а саме до моменту оформлення додаткової послуги “Миттєва розстрочка” невстановленими особами,користувалася кредитними коштами, наданими ій ПАТ КБ «ПриватБанк», у теперішній час Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», за договором б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.
       Відповідно до розрахунку, наданого позивачем за первісним позовом, станом на 17.01.2019 року,  ОСОБА_1 , з урахуванням часткового виконання зобов`язань за кредитним договором, має заборгованість за простроченим тілом кредиту в розмірі 8067.40грн.. 
       Колегія суддів вважає, що з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом підлягає стягненню 4676,03 грн. заборгованості за тілом кредиту, оскільки, як вбачається з розрахунку, наданого позивачем, який перевірено колегією суддів, та виписки з особового рахунку відповідача за первісним позовом, за період з 19.12.2014 року по 17.01.2019 року відповідач по справі активно користувалася кредитними коштами та здійснювала погашення заборгованості за кредитним договором. Відповідно до розрахунку, проведеного колегією суддів, відповідач  за первісним позовом, за зазначений період має зобов`язання перед позивачем за первісним позовом з повернення кредитних коштів у розмірі 4676,03 грн., виходячи з того, що у зазначений період відповідачем списано у рахунок погашення відсотків за кредитом 3391,37 грн., які не погоджені сторонами.
       На підставі наведеного вище, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 4676,03 грн., розмір якої підтверджений належними та допустимими доказами по справі, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги позивача в цій частині, заслуговують на увагу. 
       При цьому колегія суддів не знаходить підстав для стягнення з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом заборгованості за простроченими відсотками, заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, з огляду на наступне. 
       Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
       Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
       Відповідно до ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.  Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
       Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України,  публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).  Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
       За змістом статті 634  цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
       Оскільки умови договору приєднання розроблені ПАТ КБ «ПриватБанк», у теперішній час АТ КБ «ПриватБанк», вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
       Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику, грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
       Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.         Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
       Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти поділяються на встановлені законом, розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства, та договірні, розмір та підстави стягнення яких визначається сторонами в самому договорі.
       У заяві позичальника від 19.12.2014 року, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді відсотків за користування кредитом, та їх визначеного розміру.
       Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованості за простроченими відсотками в сумі 3467,83 грн..
       Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємні частини спірного договору.
       При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи Акрету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів та штрафів, та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані Банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
       Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої – договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період – з часу виникнення спірних правовідносин, 19.12.2014року, до моменту звернення до суду із вказаним позовом 15.12.2020року, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
       За таких обставин, та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у Анкеті-Заяві домовленості сторін про сплату процентів та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані Банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
       Вище зазначене повністю узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17-ц від 03 липня 2019 року.
При цьому, згідно з ч. 6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).
       Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
       На підставі наведеного вище колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 03.04.2012 року, шляхом підписання Заяви-Анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів та штрафів за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
       До того ж, у даному випадку, необхідно зауважити, що міжнародними актами, зокрема, Резолюцією Генеральної асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» констатовано, що споживачі здебільшого знаходяться в нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти, купівельної спроможності та виходячи з важливості сприяння справедливому, рівноправному та усталеному економічному і соціальному розвитку, у зв`язку з чим сформульовано керівні принципи для захисту інтересів споживачів. 
       З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, колегія суддів зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих Правил тим більше, співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
       На підставі наведеного вище, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем за первісним позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк», у теперішній час АТ КБ «ПриватБанк», дотримався вимог, передбачених чинним законодавством України  про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими Банк.
       Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону – споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
       Обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення відсотків на прострочений кредит в сумі 23065,42 грн.банк посилався на вимоги статті 625 ЦПК України, згідно частини другої якої, в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
       Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
       За змістом частини другої статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
       Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
       Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18.
       Відповідно до правового висновку, викладеного у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, право кредитора нараховувати передбачені договором відсотки за кредитним договором припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
       Обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення відсотків на прострочений кредит банк посилався на вимоги статті 625 ЦПК України, згідно частини другої якої, в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
       Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
       За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
       Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
       Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18.
Відповідно до правового висновку, викладеного у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, право кредитора нараховувати передбачені договором відсотки за кредитним договором припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
       Отже, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні цих позовних вимог з тих підстав, що позивач за первісним позовом, станом на момент звернення до суду з даним позовом, не набув права нараховувати відсотки на підставі статті 625 ЦК України, оскільки визначений договором строк кредитування не сплив, так як згідно довідки, строк дії картки до червня 2021 року.
       Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом піджлягає стягненню судовий збір за розгляд справи судом першої та апеляційної інстанції пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 5,58% сумі 445, 23 грн..
       Керуючись ст.ст.374,376,382-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
        Апеляційну скаргу  Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.
       Рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 грудня 2021 року в частині відмови у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення цих позовних вимог.
       Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за тілом кредиту у сумі 4676,03 грн. за період з 19.12.2014 року по 17.091.2019 року.
       В іншій частині в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - відмовити.
       Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судові витрати по сплаті судового збору в сумі 445, 23 грн..
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
       Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та  бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
       Повний текст постанови складений 27 жовтня 2022 року.

Головуючий: суддя А.П. Барильська

Судді:                                                                         Н.М. Деркач

                                                                                Т.Р. Куценко