Постанова 
Іменем України
 
28 вересня 2022 року
м. Київ
 
справа № 367/4516/20
провадження № 61-582св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого -	Ступак О. В.,	 	
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О.,	Олійник А. С., Яремко В. В.,	
 
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 , 
заінтересована особа - Адміністрація Державної прикордонної служби України, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу    ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 квітня 2021 року у складі судді Саранюк Л. П. та постанову Київського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Савченка С. І., Верланова С. М., Мережко М. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення юридичного факту.
 
В обґрунтування заяви вказав на те, що він проходить військову службу в Адміністрації Державної прикордонної служби України. 26 грудня 2019  року він звернувся до комісії Адміністрації Державної прикордонної служби України з вирішення питань щодо включення до особових справ військовослужбовців інших осіб як членів їхніх сімей (далі - комісія Адміністрації Держприкордонслужби) з рапортом про включення до його особової справи як члена сім`ї його пасинка (сина дружини) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За  результатами розгляду рапорта комісія Державної прикордонної служби України прийняла оформлене протоколом № 1 рішення про відмову у задоволенні клопотання з причин невизнання пасинка ОСОБА_2 членом його сім`ї. 
 
Зазначав, що ОСОБА_2 є дитиною від першого шлюбу його дружини ОСОБА_3 , з якою він 23 серпня 2018 року уклав шлюб. Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 02 липня 2018 року у справі № 129/1305/18, визначено, що його малолітній пасинок ОСОБА_2 проживатиме з матір`ю. З цього часу вони з пасинком проживають разом і всі витрати на пасинка вони несли і продовжують нести разом із дружиною. Його дружина ОСОБА_3 перебуває               з 11 листопада 2019 року в соціальній відпустці по догляду за їх спільною дитиною до досягнення трирічного віку. З 13 грудня 2019 року по теперішній час вони разом з дружиною та пасинком зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 . 
 
Вказував, що підтвердженням того, що його пасинок проживає разом із ним є  довідка від 17 грудня 2019 року № 676, видана Ірпінською спеціалізованою загальноосвітньою школою № 12, про те, що дитина навчається у 1-Б класі вказаної школи. Невизнання відповідачем факту того, що пасинок є членом його сім`ї, позбавляє дитину права на сім`ю, так як сім`ї в якій він народжений, на цей момент не існує. 
 
На підставі викладеного позивач просив суд встановити факт, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є членом його сім`ї.
 
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 28 квітня 2021 року у задоволенні заяви відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні заяви  ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту, суд першої інстанції виходив із того, що незгода заявника з рішенням комісії             Адміністрації Держприкордонслужби свідчить про наявність між сторонами спору про право, а тому вирішення питання про включення до особових справ військовослужбовців інших осіб як членів їхніх сімей здійснюється в позовному провадження.
 
Водночас суд першої інстанції дійшов висновку про те, що всупереч пункту  1  частини першої статті 318 Цивільного процесуального кодексу України (далі  - ЦПК України) заявник у поданій заяві не вказує, з якою метою він просить суд встановити цей факт і які юридичні наслідки для заявника він породжує. 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 квітня 2021 року скасовано, а заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, залишено без розгляду.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про залишення заяви ОСОБА_1 без розгляду, апеляційний суд виходив зі того, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків щодо наявності між сторонами спору про право, однак помилково вирішив вказану заяву по суті, а не залишив її без розгляду.
 
Також апеляційний суд дійшов висновку про те, що посилання суду першої інстанції на незазначення заявником у поданій заяві мети встановлення  факту помилкові, оскільки із заяви вбачається, що зазначений факт заявнику необхідно встановити для зарахування до складу членів його сім`ї пасинка ОСОБА_2 .
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи   
 
У січні 2022 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Ірпінського міського суду Київської області від  28  квітня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 грудня 2021   року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення процесуальних норм, просить їх скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його заяву.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій: 
 
-   не врахували, що Адміністрація Державної прикордонної служби України не має заперечень щодо визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , членом сім`ї заявника, а також те, що спір про право відсутній;
-  не надали належної оцінки тому, що встановлення факту того, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є членом сім`ї заявника та його дружини ОСОБА_3 , необхідне для зарахування вказаної дитини до складу сім`ї в особистій справі заявника, надання цій дитині можливості реалізувати свої права як члену сім`ї військовослужбовця та члена сім`ї учасника АТО, а також постановки разом із заявником та іншими членами його сім`ї на облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов, шляхом забезпечення жилим приміщенням для постійного проживання;
 
-  не звернули увагу на різницю процедур внесення членів сім`ї військовослужбовця до його особистої справи та постановки військовослужбовця та членів його сім`ї на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов; 
 
-  не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених Великою Палатою Верховного Суду у постанові                    від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц.
 
Станом на момент розгляду справи відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_1 до Верховного Суду не надходило.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 11 січня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1  передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 червня 2022 року, після усунення заявником недоліків касаційної скарги, поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 квітня 2021  року та постанови Київського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року; відкрито касаційне провадження з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано матеріали справи № 367/4516/20 із Ірпінського міського суду Київської області; надано учасникам справи строк на подання відзивів на касаційну скаргу. 
 
У червні 2022 року матеріали справи № 367/4516/20 надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 вересня 2022 року справу № 367/4516/20 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                          є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                 з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на              наступне.
 
Фактичні обставини справи
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що заявник ОСОБА_1 проходить військову службу в Адміністрації Державної прикордонної служби України.
 
26 грудня 2019 року заявник звернувся до комісії Адміністрації Держприкордонслужби з рапортом про включення до його особової справи як члена сім`ї його пасинка (сина дружини) ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 .  
 
За результатами розгляду вказаного рапорта 25 лютого 2020 року комісія Адміністрації Держприкордонслужби прийняла рішення, оформлене протоколом № 1, про відмову у задоволенні клопотання заявника з причин невизнання пасинка  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , членом його сім 'ї.   
 
Також судами встановлено, що ОСОБА_2 , народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у шлюбу, укладеному між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , який рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 02 липня 2018 року у справі № 129/1305/18 був розірваний. Також вказаним рішенням з ОСОБА_4 стягнуто аліменти на утримання сина в розмірі 1 000,00 грн щомісячно до досягнення повноліття.
 
23 серпня 2018 року заявник уклав шлюб з ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про одруження.
 
Звертаючись до суду із заявою, ОСОБА_1 виходив із того, що рішення  комісії Адміністрації Держприкордонслужби від 25 лютого 2020 року, оформлене протоколом № 1, зумовило необхідність встановлення юридичного факту того, що  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , народження є членом його сім`ї.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
 
Згідно з частинами першою, другою статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті;                    7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного                  стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
 
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
 
Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
 
Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтереси інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
 
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність        архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним                законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
 
Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.
Предметом розгляду у цій справі є встановлення юридичного факту того,                             що  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є членом сім`ї                          ОСОБА_1 .
 
Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції, зокрема дійшов висновку про те, що незгода заявника з рішенням комісії Адміністрації Держприкордонслужби України свідчить про наявність між сторонами спору про право, а тому вирішення питання про включення до особових справ військовослужбовців інших осіб як членів їхніх сімей здійснюється в позовному провадження.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про залишення заяви ОСОБА_1  без розгляду, апеляційний суд виходив зі того, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків щодо наявності між сторонами спору про право, однак помилково вирішив вказану заяву по суті, а не залишив її без розгляду.
 
Верховний Суд не погоджується з цими висновками судів з огляду на таке.
Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права й обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї», членами сім`ї військовослужбовця є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.
Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові                    від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц.
 
Згідно з пунктом 15 розділу 11 Інструкції з організації обліку особового складу Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 червня 2017 року та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16 серпня 2017 року за № 1011/30879, внесення до особових справ військовослужбовців інших осіб як членів сім`ї здійснюють посадові особи, на яких покладені обов`язки обліку ведення та зберігання особових справ, на підставі наказу начальника відповідного органу Держприкордонслужби, де проходить службу цей військовослужбовець, виданого згідно з висновком комісії з питань внесення до особових справ військовослужбовців як членів їхніх сімей.
 
Як вбачається із матеріалів справи, 26 грудня 2019 року ОСОБА_1   звернувся до комісії Адміністрації Держприкордонслужби з рапортом про включення до його особової справи у якості члена сім`ї його пасинка (сина дружини) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
 
За результатами розгляду рапорта заявника вказана комісія прийняла рішення (оформлене протоколом № 1) від 25 лютого 2020 року про відмову у задоволенні його клопотання з причин невизнання пасинка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , членом його сім 'ї.
 
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення юридичного факту того, що  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є членом його сім`ї.
 
Метою встановлення такого факту заявник визначив:  зарахування до складу членів його сім`ї ОСОБА_2 в його особовій справі, надання  ОСОБА_2 можливості реалізації своїх прав як члена сім`ї військовослужбовця та члена сім`ї учасника АТО, постановка разом із заявником та іншими членами його сім`ї на облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом забезпечення жилим приміщенням для постійного проживання.
 
Зазначивши про наявність спору про право, що має розглядатися у порядку позовного провадження, суди першої та апеляційної інстанції не надали належної оцінки вказаним обставинам справи та нормам права, не звернули увагу на те, що саме по собі визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , членом сім`ї заявника є лише підставою для внесення до його особової справи відповідної інформації та не породжує жодних спорів про право; не встановили та не вказали між ким існує спір, оскільки існування спору про право має бути реальним, а не гіпотетичним.
 
Водночас суди не звернули увагу на те, що заінтересована особа - Адміністрація Державної прикордонної служби України аргументів щодо наявності спору про право не заявляла, а у вирішенні питання щодо розгляду заяви покладалося на розсуд суду. Протягом розгляду справи Адміністрація Державної прикордонної служби України жодних заперечень щодо факту того, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є членом сім`ї заявника, який просив встановити заявник, не висловлювала. 
 
Також суди першої та апеляційної інстанцій проігнорували, що чинне на момент розгляду справи законодавство не передбачало іншого порядку підтвердження вказаного юридичного факту - віднесення пасинка до членів сім`ї особи, а також те, що процедура внесення членів сім`ї військовослужбовця до його особової справи та постановки військовослужбовця та членів його сім`ї на облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов, є різними процедурами із відмінним правовим регулювання.
 
Крім того, суди попередніх інстанцій помилково посилались на Інструкцію з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затверджену наказом Міністерства оборони України  від 31 липня 2018 року № 380 та зареєстровану Міністерством юстиції України 06 вересня 2018 року, оскільки вона не розповсюджується на Державну прикордонну службу України.
 
Суди попередніх інстанцій також не врахували визначеного порядку розгляду справ окремого провадження, відповідно до якого під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи. З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази. Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом (стаття 294 ЦПК України).
 
Отже, висновки судів першої та апеляційної інстанцій про наявність спору про право, який має розглядатися у порядку позовного провадження, є передчасним і нічим не підтвердженими.
 
Тому рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції для розгляду позовних вимог.
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд                            є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
 
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги, скасування рішення судів першої та апеляційної інстанцій, які ухвалені з порушенням норм процесуального права, з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Водночас підстави для ухвалення судом касаційної інстанції рішення по суті вирішення заяви  ОСОБА_1 відсутні.
 
Під час нового розгляду справи суди мають врахувати викладене вище, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам сторін; вирішити справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог  матеріального і процесуального права; ухвалити законне і справедливе судове рішення.
 
Також судам варто звернути увагу на висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі № 539/4118/19 (провадження № 61-10777сво20) та постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 362/643/21 (провадження                   № 14-32цс22).
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема із розподілу судових витрат.
 
Оскільки розгляд справи не закінчено, питання про розподіл судових витрат не вирішується.
 
Керуючись статтями 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 квітня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	О. В. Ступак    	
Судді:	І. Ю. Гулейков    	
 	А. С. Олійник    	
 	С. О. Погрібний    	
 	В. В. Яремко