КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
Справа № 757/33618/18-ц                                                                          Головуючий в суді І інстанції Бусик О. Л. 
Провадження № 22-ц/824/10148/2022                                                      Доповідач в суді ІІ інстанції Сушко Л. П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
25 жовтня 2022 року                                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Головуючого судді:                                              Сушко Л.П.,  
суддів:                                                           Суханової Є.М., Сліпченка О.І.,
секретар судового засідання:                                  Гайдаєнко В.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Офісу Генерального прокурора про відшкодування моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2018 року позивач звернувся до суду із позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Офісу Генерального прокурора про відшкодування моральної шкоди в розмірі 800000,00 грн.
СВ Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області ведеться досудове розслідування у кримінальному провадженні ЄРДР № 12013150090001476 від 16 квітня 2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 191, ч. 2 ст. 298, ч. 1 ст. 384, ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 256 КК України, нагляд за дотриманням законності у якому здійснюють процесуальні керівники місцевої прокуратури № 2 м. Львів, прокуратури Львівської області, Офісу Генерального прокурора.
ОСОБА_1 зауважує, що у вказаному об`єднаному кримінальному провадженні його визнано потерпілим та вважає, що його права порушено незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю посадових, службових осіб органу державної влади в особі органів прокуратури, зокрема: прокуратурою Львівської області не відреаговано на його скарги, не проведено слідчих дій та у розумні строки, не внесено заяв до ЄРДР, приховано та неправильно кваліфіковано злочин, не проведено службового розслідування, відмовлено у особистому прийомі; Офісом Генерального прокурора не надано відповідей на його скарги, порушено порядок їх розгляду, та відмовлено у розгляді скарг по суті.
Також позивач зазначає, що направляв відповідну скаргу до Верховної Ради України, яку скеровано Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі, якою всупереч законодавству не проведено перевірку та не прийнято відповідного рішення, а перенаправлено подану ним скаргу до органу на дії якого подано скаргу - прокуратурі Львівської області.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 12 липня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 липня 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
В обгрунтування апеляційної скарги вказує, що судом неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права. Зазначає, що ним роками подавались скарги, листи, вимоги, заяви до Офісу Генерального прокурора (Генеральної прокуратури України). Вказує, що органом державної влади в особі органів прокуратури не відредаговано на його звернення, не надано відповідей на його скарги, порушено порядок їх розгляду. Вважає, що саме такі протиправні дії призвели до негативних наслідків, збитків, які завдані йому особисто.
Апелянт посилається також на не застосування судом першої інстанції практики Верховного Суду та рішень ЄСПЛ та не надання належної оцінки поданим позивачем доказам.
У відзиві на апеляційну скаргу представник Офісу Генерального прокурора посилається на безпідставність її доводів, просить залишити рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Вирішуючи даний спір, і відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що відсутній причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю Офісу Генерального прокурора (Генеральної прокуратури України) і шкодою, завданою невиконанням судових рішень, про які заявляє позивач. Позивачем не надано належних і допустимих доказів спричинення йому моральної шкоди внаслідок бездіяльності Офісу Генерального прокурора (Генеральної прокуратури України) та розміру такої шкоди. Посилання позивача на те, що бездіяльністю Офісу Генерального прокурора (Генеральної прокуратури України) йому завдано моральної шкоди ґрунтується лише на самих твердженнях ОСОБА_1 , однак за змістом ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, при цьому докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях і суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.
Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.
Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Судом встановлено, що в провадженні сектору дізнання Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області перебувало кримінальне провадження № 12013150090001476 від 16 квітня 2013 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч.1,2 ст. 364, ч. ч. 1,5 ст.191, ч. ч. 1,2 ст. 194, ч. 2 ст. 298, ч. 1 ст. 255, ч. 1 ст. 384, ч. 2 ст. 256, ч. 2 ст. 366 КК України.
Предметом розгляду слідчим СВ Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області в указаному кримінальному провадженні були заяви ОСОБА_1 про вчинення службовими особами Корпорації Будівельних Підприємств «Галичартбуд, ТзОВ «Західна будівельна інвестиційна компанія», Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 та ч. 2 ст.364 КК України, службовими особами Корпорації Будівельних Підприємств «Галичартбуд та ТзОВ «Західна будівельна інвестиційна компанія» кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.194 КК України, директором ДП «Укрконверс» ОСОБА_4 директором ДП «Захід-Інтелект» ОСОБА_5., директором ДП «Західконверс» ОСОБА_6. та власником ТзОВ «Західна будівельна інвестиційна компанія» ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 255 КК України, директором ДП «Укрконверс» ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 366 КК України.
Судом з`ясовано, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до суду зі скаргами на бездіяльність керівника та прокурорів Львівської місцевої прокуратури № 2 щодо додержання законів під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12013150090001476, в тому числі у справі № 466/10847/16-к, згідно з ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 28 лютого 2017 року керівника Львівської місцевої прокуратури № 2 Янчишина С.В. зобов`язано у 30 денний термін забезпечити виконання наступних ухвал слідчих суддів, зокрема: № 466/9277/15-к від 26 січня 2015 року, № 466/2044/16-к від 01 березня 2016 року, № 466/2045/16-к від 01 березня 2016 року, № 466/2047/16-к від 30 березня 2017 року, № 466/2043/16-к від 30 березня 2016 року, № 466/3216/16-к від 12 травня 2016 року.
Також судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 27 червня 2017 року в справі № 466/2120/17 скаргу ОСОБА_1 на постанову прокурора Львівської місцевої прокуратури № 2 Кравчика Р.Р. про відмову в задоволенні клопотання від 06 березня 2017 року задоволено частково, постанову прокурора Львівської місцевої прокуратури № 2 Кравчика Р.Р. про відмову в задоволенні клопотання від 09 березня 2017 року скасовано та зобов`язано керівника Львівської місцевої прокуратури № 2 Янчишина С.В. виконати ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 28 лютого 2017 року № 466/10847/16-к.
Крім того, з`ясовано, що в межах справи № 466/3625/17 слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Львова скаргу ОСОБА_1 на постанову слідчого Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області Кучерепи В.Є. від 25 липня 2017 року та постанову прокурора Львівської місцевої прокуратури № 2 Пацюркевича О.В. від 18 липня 2017 року задоволено. Визнано протиправною бездіяльність слідчого Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області Кучерепи В.Є. та прокурора Львівської місцевої прокуратури № 2 Пацюркевича О.В.; постанову прокурора Львівської місцевої прокуратури № 2 Пацюркевича О.В. від 18 липня 2017 року в частині відмови в задоволенні клопотання ОСОБА_1 від 22 травня 2017 року скасовано; постанову слідчого Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області Кучерепи В.Є. про відмову у задоволенні клопотання від 25 липня 2017 року скасовано та зобов`язано слідчого Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області Кучерепу В.Є. провести слідчі дії, які вказані у клопотаннях ОСОБА_1 від 22 травня 2017 року та від 24 липня 2017 року.
При цьому, ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 02 лютого 2018 року в справі № 466/651/18 скаргу ОСОБА_1 задоволено частково та скасовано постанову слідчого СВ Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області Писько М.П. від 22 грудня 2017 року про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_1 у кримінальному провадженні внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013150090001476 від 16 квітня 2013 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбаченого ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 191, ч. 2 ст. 298, ч. 1 ст. 384, ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 256 КК України.
Крім того, ухвалами слідчих суддів Шевченківського районного суду м. Львова 19 квітня 2018 року (справи № № 466/2696/18, 466/2697/18, 466/2698/18, 466/2700/18), від 23 квітня 2018 року (справи № № 466/2766/18, 466/2767/18) скарги ОСОБА_1 на постанови слідчого СВ Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області Писко М.М. у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013150090001476 про відмову в задоволенні клопотань задоволені та відповідні постанови скасовані.
Також встановлено, що позивач неодноразово звертався із заявами та скаргами до правоохоронних органів, зокрема Офісу Генерального прокурора (Генеральної прокуратури України), безпосередньо до Генерального прокурора України, прокуратури Львівської області, а також до Верховної Ради України щодо проведення процесуальних дій у кримінальному провадженні № 12013150090001476 від 16 квітня 2013 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 1,2 ст. 364, ч. ч. 1,5 ст. 191, ч. ч. 1,2 ст. 194, ч. 2 ст. 298, ч. 1 ст. 255, ч. 1 ст. 384, ч. 2 ст. 256, ч. 2 ст. 366 КК України, на які отримав від перелічених органів відповіді від 28 березня, 10 та 20 квітня 2018 року.
Відповідно до вимог статті 56 Конституції України, статей 1173, 1174 ЦК України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень незалежно від вини цих органів чи посадових осіб.
Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.
Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.
Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Відповідно до ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених статтею 82 цього Кодексу.
При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Частиною 1 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Положеннями частин другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 610/3221/19-ц та Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі №641/8857/17.
Доводи апелянта про те, що бездіяльністю Офісу Генерального прокурора (Генеральної прокуратури України) завдано йому моральної шкоди суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки в матеріалах справи відсутні докази незаконної діяльності Офісу Генерального прокурора (Генеральної прокуратури України), факти порушення встановленого законодавством порядку розгляду скарг посадовими особами, уповноваженими особами Офісу Генерального прокурора (Генеральної прокуратури України), притягнення їх до дисциплінарної чи іншої відповідальності.
Також, апеляційний суд зауважує, що наявність певних недоліків у процесуальній діяльності посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної шкоди.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.
З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що немайнові права позивача не було порушено відповідачами.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог та вірно застосував до правовідносин, що виникли між сторонами положення ст. 76, 77, 81 ЦПК України та ст. 23, 1166, 1167, 1173, 1174 ЦПК України.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 липня 2022 року- без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено «25» жовтня 2022 року.
 
Головуючий суддя	Л.П. Сушко  	
Судді	Є.М. Суханова  	
	О.І. Сліпченко