П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 420/352/21	
Головуючий в 1 інстанції: Скупінська О.В.
рішення суду першої інстанції прийнято у
м. Одеса, 15 квітня 2022 року

          П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:                                          Танасогло Т.М.,
суддів:                                                   Бітова А.І., Градовського Ю.М., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу    Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 04.12.2020р.,-
В С Т А Н О В И В :

У січні 2020 року ОСОБА_1 (позивачка) в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач, ДМС України), в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 04.12.2020 №448-20, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 та неповнолітніх дітей позивача – ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
В обґрунтування позову зазначила про побоювання за своє та своїх дітей життя й здоров`я, внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях збройного конфлікту, а також систематичного порушення прав людини в Афганістані.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16.03.2021 р., залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.06.2021р., відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 .
Постановою Верховного Суду від 23.12.2021 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 березня 2021 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2021 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Одеського окружного адміністративного суду.
Скасовуючи судові рішення у даній справі, Верховний Суд зазначив, що суди не перевірили, чи була проведена відповідачем оцінка доводів позивачки в аспекті наявності умов для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до пункту 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI, у зв`язку з наявністю військових дій на території країни, що розцінюється міжнародною спільнотою як загальнопоширене насилля та порушення прав людини. Суди лише зазначили, що не має підстав, однак не аргументували чому.
Також, Верховний суд у своїй постанові зауважив про відсутність у рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій посилань на зібрану та проаналізовану відповідачами або самостійно використану інформацію по країні походження позивачки (Афганістан), яка б дозволяла стверджувати про відсутність умов, зазначених у пункті 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, та яка є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.
Верховний Суд також у своїй постанові зазначив, що суди попередніх інстанцій не встановили усіх обставин справи та не надали оцінки ситуації, яка склалася в країні походження позивачки, а саме триваючому військовому конфлікту, який охоплює всю територію країни. Суди не обґрунтували недостатності наявних у позивачки підстав для покладення на ДМС обов`язку визнати його особою, яка потребує додаткового захисту.
За вказаного, Верховний Суд у своїй постанові виснував, що суду першої інстанції під час нового розгляду справи необхідно ретельно дослідити спірні правовідносини з урахуванням викладених у цій постанові висновків і надати оцінку заявленим позовним вимогам крізь призму частини другої статті 2 КАС України та з урахуванням установленого статтею 6 цього Кодексу принципу верховенства права, а також прийняти рішення про відповідно до вимог ст. 242 КАС України.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 24 січня 2022 року вказану справу було прийнято до розгляду, відкрито провадження у адміністративній справі та ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2022 року, адміністративний позов ОСОБА_1 , в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_4 задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 04 грудня 2020 року №448-20, яким ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_6 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням висновків суду.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням відповідач у справі подав на вказане судове рішення апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю. 
В обґрунтування апеляційної скарги, вказує, що проведеним аналізом наданої позивачем інформації та документів, співробітниками органу міграційної служби було встановлено, що проживаючи на Батьківщині, ОСОБА_1 не зазнавала жодних труднощів, а її виїзд був зумовлений лише бажанням спільно проживати з чоловіком. Звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ДМС не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а в свою чергу пов`язано лише з бажанням легалізації власного перебування. Заявлена позивачем інформація носить загальний характер та не містить відомостей про події переслідувань та утисків на Батьківщині, як позивачки, так і членів її сім`ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками. Шукач притулу не змогла належним чином обґрунтувати заяву про набуття міжнародного захисту в контексті наявності ознак, передбачених п.п. 1, 13 ч.1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Причини виїзду позивачки за межі країни громадянської належності не пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не були обґрунтовані та документально не доведені власні побоювання стосовно існування загрози її життю та безпеці в разі повернення на Батьківщину. 
За приписами ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів вважає, що справу можливо розглянути без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у відповідності до ч. 1 ст. 311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог і доводів апеляційної скарги з урахуванням також висновків Верховного Суду, викладений постанові від 23 грудня 2021р. у справі №420/352/21, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції, не заперечується сторонами та підтверджується матеріалами справи, відповідно до анкети особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.160-167) ОСОБА_1 , країна постійного проживання ОСОБА_7 , громадянка Афганістану, за національністю афганка, віросповідання мусульманин-суніт, одружена, має сина (на момент звернення із заявою за захистом), рідна мова дарі, не працювала в Афганістані. В Україні не працює.
05.10.2017 покинула територію Афганістану та виїхала до РФ. 
До України прибула 25.11.2019 поза пунктами пропуску, таємно, без документів.
12.12.2019 ОСОБА_1 звернулася до Головного управління ДМС в Одеській області із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Щодо причин виїзду з країни постійного проживання позивач зазначала, що її сім`я вирішила покинути територію Афганістану через те, що на Батьківщині небезпечно проживати. Зазначала, що не може проживати спокійно та те, що в Афганістані немає майбутнього для будь-якої людини.
Також, суд першої інстанції встановив, що під час анкетування позивач вказала, що вона не перебувала в політичних, військових або громадських організаціях; не була причетною до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були б пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами; до неї не застосовувались адміністративні заходи (арешт, затримання); не притягалася до кримінальної відповідальності; не проходила строкову військову службу.
На підставі висновку щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 27.12.2019 (т.1 а.с.184-185), Головним управлінням ДМС в Одеській області прийнято наказ №249 від 27.12.2019 «Про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (т.1 а.с.186), яким наказано здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Афганістану ОСОБА_1 , яка діє також в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 .
Відповідачем були проведені співбесіди з позивачем, що підтверджується відповідними протоколами (т.1 а.с.170-178, т.1 а.с.192-195), в ході якої ОСОБА_1 повідомила, зокрема, про небажання повертатись до Афганістану через неспокійну ситуацію на Батьківщині.
27 жовтня 2020 року Головним управлінням ДМС в Одеській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.68-80).
У зазначеному висновку було зазначено про недоведеність існування загрози життю шукача захисту; про неприйняття територіальним підрозділом ДМС елементу неможливості повернення заявника до країни громадянської.
Шукач захисту, як було вказано у висновку, не змогла пояснити яка саме небезпека може очікувати її у випадку повернення на Батьківщину. Клопотання особи не містить умов, передбачених п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Клопотання особи не містить умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст.3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.
Відтак, з урахуванням відсутності доведених фактів переслідувань або проявів дискримінації особи в країні громадянської належності особи, додатковий аналіз альтернативи внутрішнього переміщення проводити не передбачається можливим. Разом з тим, за матеріалами особової справи відсутні обставини, які б заважали добровільному поверненню шукача захисту до регіону попереднього постійного проживання або інших районів країни.
До того ж, суд першої інстанції також вказав, що у висновку відповідача викладений загальний висновок по справі, а саме, що аналізом матеріалів особової справи було встановлено, що факти, повідомлені заявником стосовно власних переслідувань в країні громадянської належності не можуть бути визнаними підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Враховуючи вищезазначене, Головне управління ДМС в Одеській області вважало за доцільне рекомендувати ДМС відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Афганістану на установчі дані ОСОБА_1 як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону, відсутні.
04 грудня 2020 року Державна міграційна служба України прийняла рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №448-20 (т.1 а.с.67), згідно з яким, відповідно до статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатми розгляду особової справи №2019OD0269 громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі всебічного вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання Азізі бібі ОСОБА_8 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та з урахуванням висновку Головного управління ДМС в Одеській області, яким встановлено відсутність умов, передбачених п.п. 1, 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Далі, як встановлено судом першої інстанції, Головне управління ДМС в Одеській області склало повідомлення ОСОБА_1 від 23.12.2020 №276 (т.1 а.с.63) про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до якого позивача повідомлено, що йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов, передбачених п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у зв`язку з наступним:
-подана Вами історія переслідування не відповідає критеріям статусу біженця та додаткового захисту;
-отримана від Вас інформація щодо причин виїзду з Батьківщини має низку суперечностей, що суттєво вплинули на прийняття негативного рішення за особовою справою.
Вважаючи рішення ДМС України від 04.12.2020 №448-20 протиправним, позивачка звернулась до суду з позовною заявою. 
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на теперішній час в країні громадянського походження позивача склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування.
Також, суд першої інстанції вказав, що Державною міграційною службою України не розглядалось питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно неповнолітньої дитини позивача – ОСОБА_3 в інтересах якої ОСОБА_1 звернулась до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, доводам апелянта та обґрунтованості висновків суду першої інстанції, судова колегія враховує наступне. 
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи відповідають вони встановленим ч. 2 ст. 2 КАС України вимогам.
Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною першою статті 14 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах і користуватися цим притулком.
Порядок правового регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року № 3671-VI (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, надалі - Закон № 3671-VI).
Згідно з п.1 ч.1 ст. 1 Закону № 3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
У статті 1А (2) Конвенції про статус біженців від 28 липня 1951 року також дано поняття "біженець", який означає особу, що внаслідок подій, які відбулися до 01 січня 1951 року, і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.
Відповідно до частини другої статті 1 Протоколу щодо статусу біженців від 04 жовтня 1967 року для цілей цього Протоколу термін "біженець", за винятком випадків, щодо застосування пункту 3 цієї статті, означає будь-яку особу, яка підпадає під визначення статті 1 Конвенції з вилученням слів "в результаті подій, які сталися до 1 січня 1951 року..." та слів "...внаслідок таких подій" у статті 1A (2).
Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI установлено, що особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Як передбачено у ч.5 ст.5 Закону № 3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися (ч. 6 статті 5 Закону № 3671-VI).
Згідно з ч.1 ст. 7 Закону № 3671-VI, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
Частиною 7 ст.7 Закону №3671 передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування об`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення даних спорів.
Частиною 11 статті 9 Закону № 3671-VI закріплено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 3671-VI, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Апеляційний суд вважає за доцільне також зазначити, що пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - Керівництва) передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.
Колегією суддів з матеріалів справи встановлено, що звертаючись до органу міграційної служби в своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей, які разом з нею перебувають в Україні, з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 було зазначено про існування ризику переслідувань позивачки та членів її родини за ознаками належності їх до соціальної групи осіб, що вважаються прихильниками західного образу життя. При цьому, причиною виїзду позивачки з країни громадянської належності було бажання спільного проживання разом зі своїм чоловіком на території РФ, а основною причиною небажання повернення на території країни громадянської належності є нестабільна соціально-політична ситуація на Батьківщині.
З матеріалів справи вбачається, що за результатами розгляду відомостей, наведених в анкеті позивача та співбесіди, відповідачем не встановлено об`єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для останньої стати в Афганістані жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, тобто відсутності у заявника умов, передбачених п.1 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI.
Водночас, дослідивши інформацію по країні походження позивачки актуальної станом на 2021рік та на теперішній час, колегія суддів зазначає, що дійсно в Афганістані можливе переслідування особи талібами та навіть можливе переслідування родичів тієї особи, а також заборона жінкам подорожувати без супроводу родичів-чоловіків.
Колегія суддів оцінює критично доводи апелянта з приводу не доведення позивачкою побоювань за власне життя та життя своїх дітей у разі повернення на Батьківщину, з огляду на наявність актуальної інформації по країні походження позивача, адже з апеляційної скарги вбачається, що відповідачем не повністю проаналізовано інформацію щодо ситуації в Афганістані та не прийнято до уваги позиції з приводу біженців міжнародного суспільства, не надано належної оцінки доводам позивачки в аспекті наявності умов для визнання її особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, у зв`язку із наявністю військових дій на території країни походження ОСОБА_1 , що розцінюється міжнародною спільнотою як загальнопоширене насилля та порушення прав людини.
Апеляційний суд звертає увагу, що звертаючись із заявою до органу ДМС, ОСОБА_1 вказувала на побоювання за своє життя в ситуації систематичного порушення прав людини в країні громадянської належності і не бажання повернутися до неї внаслідок цих побоювань, вказувала на загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, внаслідок того зокрема, що вона відноситься до соціальної групи осіб, що вважаються прихильниками західного образу життя.
Колегія суддів зазначає, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.
Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.
Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
При цьому, саме обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є головним у переліку критеріїв щодо визначення біженця, проте ці побоювання повинні бути реальними.
Викладене вказує на те, що відповідачем під час складення висновку, на підставі якого прийнято оскаржуване рішення, не здійснено вичерпної оцінки громадянина-іноземця за усіма критеріями відповідно до п. 13 частини першої  статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", зокрема щодо дослідження ситуації в країні походження позивача та співвідношення такої інформації із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником, а тому є передчасними посилання відповідача на очевидну необґрунтованість заяви.
Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно матеріалів справи, відповідач під час прийняття спірного рішення керувався інформацією про країну походження шукачки притулку – Афганістану станом на 2018-2020рр. Такими даними обґрунтована і апеляційна скарга.
Відповідно ж до актуальної інформації, що міститься в загальнодоступній мережі інтернет, згідно з доповіддю верховного комісара ООН з прав людини Мишель Бачелет від 24.08.2021 року, за даними доповіді МООНСА про захист цивільного населення, з 1 січня по 30 червня цього року число жертв серед мирного населення в Афганістані збільшилася майже на 50 відсотків в порівнянні з аналогічним періодом 2020 року. Очевидно, що в липні-серпні число жертв значно зросла. Отримано достовірну інформацію про грубі порушення міжнародного гуманітарного права і прав людини в багатьох районах, що знаходяться під контролем руху «Талібан». Серед них - довільні страти цивільних осіб, які не беруть участі у воєнних діях співробітників національних сил безпеки Афганістану; обмеження прав жінок, в тому числі їх права на вільне пересування і права дівчаток відвідувати школу; вербування дітей-солдатів; придушення мирних протестів і опозиції. За оцінками УВКБ ООН, з січня 2021 року ще 270 000 осіб були змушені покинути свої будинки і позбулися засобів до існування. Таким чином, число переміщених осіб перевищила 3,5 мільйона. Очікується, що велика кількість людей буде шукати притулку в сусідніх країнах або за межами регіону(https://www.ohchr.org/RU/NewsEvents/Pages/DisplayNews.aspx?NewsID=27403&LangID=R).
Відповідно до статті UNAMA - UN Assistance Mission in Afghanistan: Afghanistan; Protection of civilians in armed conflict; Midyear report: 1 January - 30 June 2021 станом на липень 2021 року: «Між 1 січня і 30 червня 2021 року Місія допомоги ООН в Афганістані (МООНСА) задокументувала 5183 жертв серед цивільного населення (1659 загиблих та 3524 поранених). Загальна кількість загиблих і поранених мирних жителів зросла на 47 відсотків у порівнянні з першою половиною 2020 року, змінивши тенденцію за останні чотири роки до зменшення жертв серед цивільного населення за перші шість місяців року, при цьому кількість жертв серед цивільного населення знову зросла до рекордного рівня, встановленого за перші шість місяців 2014-2018 років.
Жертви серед цивільного населення зросли серед жінок, дівчат, хлопчиків та чоловіків. Особливе занепокоєння МООНСА викликає, задокументована рекордна кількість вбивств і поранень серед дівчат і жінок, а також рекордна загальна кількість дитячих жертв.
Порівняно з першими шістьма місяцями 2020 року, кількість цивільних жертв серед дівчат та дорослих жінок збільшилася майже вдвічі. Жертви серед цивільного населення серед хлопчиків зросли на 36 відсотків, а серед дорослих чоловіків серед мирного населення - на 35 відсотків.
Також, з загальнодоступної мережі інтернет слідує, що після виводу міжнародних військ з Афганістану ситуація з безпекою та дотриманням прав людини стрімко погіршилася на значній частині території країни. Угруповання «Талібан» швидко захоплювало один район за іншим, а в серпні 2021 року протягом 10 днів таліби захопили 26 із 34 адміністративних центрів провінцій Афганістану і врешті решт взяли під контроль президентський палац у Кабулі.
Згідно з заявою генерального секретаря ООН Антоніу Гутерриш ситуація в Афганістані виходить з-під контролю. В провінціях Гільменд, Кандагар і Герат, в результаті невибіркових нападів на мирне населення були вбиті і поранені понад тисячу осіб (https://news.un.org/ru/story/2021/08/1408182).
Оскільки ситуація в Афганістані залишається нестабільною та невизначеною, УВКБ ООН закликає всі країни дозволити особам, які покидають Афганістан, в`їхати на їхні території та забезпечити дотримання принципу недопущення висилки в усіх випадках. УВКБ ООН зазначає, відносно осіб, чиї заяви були відхилені до останніх подій в Афганістані, поточна ситуація в цій країні може зумовлювати факт зміни обставин, який необхідно враховувати в разі подачі нової заяви про надання притулку.
Враховуючи, що ситуація в Афганістані є нестабільною і найближчим часом може залишатися невизначеною, а також з урахуванням гуманітарної кризи, що розгортається в цій країні, УВКБ ООН закликає держави призупинити примусове повернення громадян Афганістану та осіб, які раніше постійно проживали в цій країні, включаючи тих, чиї заяви про надання притулку було відхилено.
Отже, суд першої інстанції вірно зауважив, що ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.
Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявницею та її дітьми.
При цьому, надаючи оцінку твердженням апелянт про мету легалізації позивачки на території України, судова колегія звертає увагу на те, що бажання шукача захисту оформити своє легальне перебування на території України не є беззаперечним доказом відсутності загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження та не є умовою, вичерпний перелік яких наведено у статті 6 Закону № 3671-VI, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Судова колегія, з огляду на викладене, вважає необґрунтованими посилання відповідача у висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно того, що внутрішній конфлікт в країні походження позивача не розглядається в якості основної причини звернення за захистом.
Підсумовуючи усе наведене вище, проаналізувавши у сукупності, доводи апелянта, підстави прийняття оскаржуваного позивачкою рішення ДМС України від 04.12.2020р. №448-20, та наявну інформацію щодо соціально-політичної ситуації у країні громадянської належності позивачки – Афганістані, апеляційний суд вважає, що  на теперішній час в країні громадянського походження позивача склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування та ненадання документального доказу усних тверджень чи спірність щодо автентичності наданих доказів в підтвердження обґрунтування заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.
За вказаного, є обгрунтованим висновком суду першої інстанції про протиправність прийнято відповідачем Державною міграційною службою України рішення 04 грудня 2020 року №448-20, яким ОСОБА_1 та її неповнолітній дитині – ОСОБА_2 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є протиправними та підлягають скасуванню.
Застосовуючи норми ст. 2 КАС України, враховуючи те, що повноваження прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, а також, що оскаржуване рішення від 04.12.2020 прийнято без врахування кризової ситуації в Афганістані, колегія суддів погоджує обраний судом першої інстанції спосіб захисту порушеного права, шляхом зобов`язання Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
До того ж, колегія суддів враховує, що Державна міграційна служба України не розглядала питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно неповнолітньої дитини позивачки – ОСОБА_3 в інтересах якої ОСОБА_1 .
Відтак, судове рішення, яким вимоги позову задоволено частково прийнято законно та обґрунтовано. 
Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України» ) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень та враховує, що у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Загалом доводи апеляційної скарги є несуттєвими, встановлених обставин справи, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 241-243, 250, 308, 311, 315-317, 321, 322, 325, 326, 328 КАС України, апеляційний суд, –
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2022 року у справі № 420/352/21 – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено та підписано 26.10.2022р.

Головуючий суддя 	 	Танасогло Т.М.	
Судді	    	Бітов А.І.    Градовський Ю.М.