ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/505/21                                                Суддя першої інстанції: Журавель В.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  19 жовтня 2022 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача                    - Степанюка А.Г.,
суддів                                        - Бужак Н.П., Кобаля М.І.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на прийняте за правилами спрощеного позовного провадження рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 липня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вишгородської міської ради Київської області про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити дії, -
          
В С Т А Н О В И Л А:
У січні 2021 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Вишгородської міської ради Київської області (далі - Відповідач, Вишгородська міська рада) про:
- визнання противоправним та скасування рішення Вишгородської міської ради від 24.12.2020 №3/23, прийнятого на черговій III сесії Вишгородської міської ради VIII скликання «Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_1 » щодо відведення земельної ділянки орієнтовної площею 0,05 гектара, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , в межах земель змішаної багатоквартирної житлової забудови та громадської забудови, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у відповідності до викопіювання з кадастрової карти;
- зобов`язання Відповідача надати Позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовної площею 0,05 гектара, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , в межах земель змішаної багатоквартирної житлової забудови та громадської забудови, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у відповідності до викопіювання з кадастрової карти;
- стягнення з Відповідача на користь Позивача 5 000 грн завданої моральної шкоди.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 25.07.2022 позов задоволено частково:
- визнано противоправним та скасовано рішення Вишгородської міської ради Київської області від 24.12.2020 №3/23, прийняте на черговій III сесії Вишгородської міської ради VIII скликання «Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_1 » щодо відведення земельної ділянки орієнтованої площею 0,05 гектара, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , в межах земель змішаної багатоквартирної житлової забудови та громадської забудови, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у відповідності до викопіювання з кадастрової карти;
- зобов`язано Вишгородську міську раду Київської області повторно розглянути в установленому законом порядку заяву (клопотання) ОСОБА_1 від 10.03.2020 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки орієнтованої площею 0,05 гектара, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , в межах земель змішаної багатоквартирної житлової забудови та громадської забудови, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у відповідності до викопіювання з кадастрової карти, та відповідно до вимог ст. 118 ЗК України прийняти обґрунтоване рішення з урахуванням висновків суду.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
При цьому суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги в частині, виходив з того, що Відповідачем не було надано доказів, які б підтверджували правомірність оскаржуваного рішення. Відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог, суд зазначив, що ефективним способом правового захисту порушених прав Позивача є зобов`язання Відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 із врахуванням висновків суду. Крім того, заначив, що сам по собі факт протиправної поведінки Вишгородської міської ради не свідчить про завдання ОСОБА_1 моральної шкоди.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить:
- частково скасувати рішення суду першої інстанції, в частині заміни способу захисту з «Зобов`язати Вишгородську міську раду надати Позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки орієнтованої площею 0,05 гектара, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , в межах земель змішаної багатоквартирної житлової забудови та громадської забудови, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у відповідності до викопіювання з кадастрової карти» на «Зобов`язати Вишгородську міську раду повторно розглянути в установленому законом порядку заяву (клопотання) ОСОБА_1 від 10.03.2020 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки орієнтованої площею 0,05 гектара, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , в межах земель змішаної багатоквартирної житлової забудови та громадської забудови, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у відповідності до викопіювання з кадастрової карти, та відповідно до вимог ст. 118 ЗК України прийняти обґрунтоване рішення з урахуванням висновків суду».
- задовольнити позовні вимоги: «Зобов`язати Вишгородську міську раду надати Позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки орієнтованої площею 0,05 гектара, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , в межах земель змішаної багатоквартирної житлової забудови та громадської забудови, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у відповідності до викопіювання з кадастрової карти». 
В обґрунтування своїх доводів зазначає, що, по-перше, суд першої інстанції не має обов`язку досліджувати всі обставини відмови у задоволенні клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, по-друге, судом першої інстанції не надано правової оцінки наявному в матеріалах справи плану зонування міста Вишгород, за яким спірна земельна ділянка знаходиться у зоні житлової забудови, по-третє, ефективним способом захисту прав Позивача буде зобов`язання Відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.08.2022 відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції, які надійшли до Шостого апеляційного адміністративного суду 04.10.2022.
У відзиві на апеляційну скаргу Вишгородська міська рада просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Свою позицію обґрунтовує тим, що згідно п. 34. ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях міської ради вирішується відповідно закону питання регулювання земельних відносин, а тому належним способом захисту є зобов`язання Відповідача з урахуванням висновків суду повторно розглянути  відповідне клопотання ОСОБА_1 .
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.10.2022 справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди не є предметом апеляційного оскарження, то судова колегія вважає за необхідне здійснювати перевірку його законності та обґрунтованості у межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 .
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.
Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, 10.03.2020 ОСОБА_1 подав до Вишгородської міської ради клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,05 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , в межах земель змішаної багатоквартирної житлової забудови, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), шляхом розміщення модульного будинку, у відповідності до викопіювання з кадастрової карти (а.с. 22). До вказаного клопотання Позивачем додано наступні документи: копію паспорта; копію РНОКПП; схему викопіювання на 2-ох аркушах; витяг з плану зонування м. Вишгород на 2-ох аркушах; копію довідки внутрішньо переміщеної особи, копію посвідчення учасника бойових дій та фото модульного будинку (а.с. 23-24, 26, 28-31).
Листом від 07.04.2020 № 2-31/297 Виконавчий комітет Вишгородської міської ради повідомив ОСОБА_1 , що бажана земельна ділянка потрапляє в охоронну зону від повітряних ліній, де забороняється будувати житлові, громадські та дачні будинки, розташовувати автозаправні станції або сховища пально-мастильних матеріалів, влаштовувати спортивні майданчики для ігор, стадіони, ринки, зупинки громадського транспорту, що унеможливлює підготовку апаратом виконавчого комітету рішення про рішення про надання дозволу на розробку вказаного проекту землеустрою (а.с. 25).
Судом першої інстанції також встановлено, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 23.11.2020 у справі 320/4552/20, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.01.2021, частково задоволено позов ОСОБА_1 до Вишгородської міськради:
- визнано протиправною бездіяльність Вишгородської міської ради, яка полягає у неприйнятті рішення за результатами розгляду клопотання ОСОБА_1 від 10.03.2020 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,05 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , в межах земель змішаної багатоквартирної житлової забудови, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у відповідності до викопіювання з кадастрової карти;
- зобов`язано Вишгородську міську раду повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 10.03.2020 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,05 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , в межах земель змішаної багатоквартирної житлової забудови, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у відповідності до викопіювання з кадастрової карти та прийняти відповідне рішення;
- у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
На виконання рішення суду у справі 320/4552/20 Відповідачем було розглянуто клопотання ОСОБА_1 від 10.03.2020 та прийнято рішення від 24.12.2020 № 3/23, яким відмовлено Позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд орієнтовною площею 0,0500 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , оскільки бажана земельна ділянка потрапляє в охоронну зону від повітряних ліній, де забороняється будувати житлові, громадські та дачні будинки, розташовувати автозаправні станції або сховища пально-мастильних матеріалів, влаштовувати спортивні майданчики для ігор, стадіони, ринки, зупинки громадського транспорту (а.с. 27).
На підставі встановлених вище обставин, здійснивши системний аналіз положень ст. ст. 14, 19, 22 Конституції України, ст. ст. 3, 5, 12, 112, 116, 118, 121, 122 Земельного кодексу України (далі - ЗК), ст. ст. 1, 22 Закону України «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об`єктів», ст. 50 Закону України «Про землеустрій», ст. ст. 23, 1167 Цивільного кодексу України, Правил охорони електричних мереж, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.1997 № 209, а також з урахуванням практики Верховного Суду, суд першої інстанції прийшов до висновку, що ефективним способом захисту порушених прав Позивача є зобов`язання Відповідача повторно розглянути його заяву із врахуванням висновків суду. 
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Приписи ч. 2 ст. 4 ЗК України визначають, що завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.
Згідно п. «б» ч. 1 ст. 19 ЗК України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються в тому числі на таку категорію, як землі землі житлової та громадської забудови.
За правилами ст. 38 ЗК України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Згідно ч. ч. 3-4 ст. 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.
Відповідно до ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Пунктом «г» ч. 1 ст. 121 ЗК України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.
З наведеного випливає, що законодавцем гарантовано право безоплатної передачі земельної ділянки громадянину у власність, зокрема, у межах норм безоплатної приватизації, порядок проведення якої регламентовано положеннями ст. 118 Земельного кодексу України.
Так, згідно ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. 
Згідно ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. 
Отже, частиною сьомою статті 118 ЗК України визначений перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатами розгляду належним чином оформлених клопотання та додатків до нього, який є вичерпним, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.10.2018 у справі №813/481/17, від 18.10.2018 у справі №527/43/17, від 25.02.2019 у справі №347/964/17, від 22.04.2019 у справі №263/16221/17 та від 18.05.2022 у справі № 826/8577/17.
Скасовуючи спірне у цій справі рішення Вишгородської міської ради від 24.12.2020 №3/23, суд першої інстанції виходив з того, що Відповідачем не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження існування обставин, які покладені ним в основу оскаржуваного рішення.
У свою чергу, в апеляційній скарзі Позивач наголошує на тому, що суд першої інстанції мав можливість встановити із змісту наявного у матеріалах справи Плану зонування те, що бажана до отримання у власність земельна ділянка розташована у межах зони змішаної багатоквартирної житлової забудови та громадської забудови (Ж-3).
Відповідно до п. «б» ч. 1, ч. 2 ст. 112 ЗК України охоронні зони створюються: уздовж ліній зв`язку, електропередачі, земель транспорту, навколо промислових об`єктів для забезпечення нормальних умов їх експлуатації, запобігання ушкодження, а також зменшення їх негативного впливу на людей та довкілля, суміжні землі та інші природні об`єкти. Правовий режим земель охоронних зон визначається законодавством України.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 22 Закону України «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об`єктів» охоронні зони об`єктів енергетики встановлюються вздовж повітряних та кабельних ліній електропередачі та навколо електростанцій, електропідстанцій, струмопроводів і пристроїв, для забезпечення нормальних умов експлуатації об`єктів енергетики, запобігання ушкодженню, а також зменшення їх негативного впливу на людей та довкілля, суміжні землі та інші природні об`єкти.
Охоронні зони уздовж повітряних ліній електропередачі встановлюються у вигляді земельної ділянки і повітряного простору, обмежених вертикальними площинами, що віддалені по обидва боки ліній від крайніх проводів за умови невідхиленого їх положення на певній відстані залежно від напруги ліній електропередачі.
Пунктом 1 Правил охорони електричних мереж, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.1997 №209 (далі - Правила №209), передбачено, що ці Правила запроваджуються з метою забезпечення збереження електричних мереж, створення належних умов їх експлуатації та запобігання нещасним випадкам від впливу електричного струму і використовуються у разі проектування, будівництва та експлуатації електричних мереж, а також під час виконання робіт або провадження іншої діяльності поблизу електричних мереж. Електричними мережами, які підлягають охороні згідно з Правилами, вважаються трансформаторні підстанції, розподільні пункти і пристрої, струмопроводи, повітряні лінії електропередачі, підземні і підводні кабельні лінії електропередачі та споруди, які до них належать.
У силу положень п. 2 Правил № 209 для створення нормальних умов експлуатації електричних мереж, забезпечення їх збереження та дотримання вимог техніки безпеки здійснюються такі заходи: відводяться земельні ділянки; встановлюються охоронні зони; визначаються мінімально допустимі відстані; прокладаються просіки у лісових, садових, паркових та інших багаторічних насадженнях.
Відповідно до п. 5 Правил № 209 охоронні зони електричних мереж встановлюються: уздовж повітряних ліній електропередачі - у вигляді земельної ділянки і повітряного простору, обмежених вертикальними площинами, що віддалені по обидві сторони лінії від крайніх проводів за умови невідхиленого їх положення на відстань: 20 метрів - для повітряних ліній напругою 110 кВ; 25 метрів - для повітряних ліній напругою 150, 220 кВ.
Згідно п. 8 Правил № 209 забороняється в охоронних зонах повітряних і кабельних ліній, трансформаторних підстанцій, розподільних пунктів і пристроїв виконувати будь-які дії, що можуть порушити нормальну роботу електричних мереж, спричинити їх пошкодження або нещасні випадки, а саме, серед іншого: будувати житлові, громадські та дачні будинки.
Суд першої інстанції правильно підкреслив, що на підтвердження правомірності викладеного у спірному рішенні висновку про знаходження запитуваної Позивачем до відведення земельної ділянки в охоронній зоні ЛЕП Відповідач не надав викопіювання з Детального плану території із зображенням на ній території, за рахунок якої Позивач намагається відвести у власність земельну ділянку.
При цьому надані ОСОБА_1 до матеріалів справи витяг з Плану зонування територій міста Вишгород від 29.05.2020 (а.с. 24) та копія пояснювальної записки до Плану зонування територій (зонінгу) міста Вишгород (а.с. 26) правильність таких висновків суду першої інстанції не спростовують. Так, згідно цих документів земельна ділянка знаходиться у зоні змішаної багатоквартирної житлової забудови та громадської забудови (Ж-3), визначеній для розташування багатоквартирних житлових будинків (від 3 поверхів до 9 поверхів), супутніх об`єктів повсякденного обслуговування населення, комунальних об`єктів, а також окремих об`єктів загальноміського значення.
Поряд з цим, безмовно встановити факт належності цієї ділянки лише до зони Ж-3, а не одночасно й до зони Ж-С33 (Зона житлової забудови, що знаходиться в санітарно-захисній зоні), із змісту наявних у матеріалах справи документів неможливо, оскільки на наданому Позивачем витязі з Плану зонування територій міста Вишгород відмічена ним земельна ділянка частково накладається на зону Ж-С33 (а.с. 24).
У розрізі наведеного колегія суддів зауважує, що виходячи з норм земельного законодавства, які встановлюють механізм та процедуру звернення осіб до органів місцевого самоврядування з питань надання у власність земельних ділянок, вбачається, що надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є одним з етапів погодження і оформлення документів, які відповідно до вимог законодавства є необхідними для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність. Саме по собі отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.
Статтею 50 Закону України «Про землеустрій» визначено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок включають, серед іншого, перелік обмежень у використанні земельних ділянок та кадастровий план земельної ділянки.
У свою чергу, статтею 1 цього ж Закону закріплено, що план земельної ділянки - графічне зображення, що відображає місцезнаходження, зовнішні межі земельної ділянки та межі земель, обмежених у використанні і обмежених (обтяжених) правами інших осіб (земельних сервітутів), а також розміщення об`єктів нерухомого майна, природних ресурсів на земельній ділянці.
Таким чином, на етапі розроблення проекту землеустрою з відведення земельної ділянки можуть бути визначені, у разі потреби, обмеження у використанні земельної ділянки з урахуванням норм, визначених пунктом 5 Правил № 209, у зв`язку з чим факт розміщення на території, за рахунок якої планується відведення земельної ділянки, ліній електропередач сам по собі не є безумовною підставою для відмови у наданні дозволу на розробку землевпорядної документації.
З урахуванням наведеного, оскільки Відповідачем не надано належних і допустимих доказів правомірності прийняття ним оскаржуваного рішення з визначених у ньому підстав, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про необхідність скасування останнього як протиправного.
Надаючи оцінку позиції суду першої інстанції щодо визначеного ним способу захисту порушених прав Позивача, колегія суддів з урахування доводів апеляційної скарги та мотивам відзиву на неї, вважає за необхідне зазначити таке.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.11.2019 у справі №509/1350/17, вирішуючи питання про обрання способу захисту порушеного права особи в аналогічній категорії справ, зазначила наступне: «Щодо ефективності обраного судом апеляційної інстанції способу захисту Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. Суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
При цьому застосування такого способу захисту у цій справі вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для одержання дозволу на розробку проекту землеустрою.
Разом з тим наведених обставин судами не встановлено. Оцінка правомірності відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою стосувалася лише тих мотивів, які наведені відповідачем у оскаржуваному рішенні. Однак суди не досліджували у повній мірі, чи ці мотиви є вичерпними і чи дотримано позивачем усіх інших умов для отримання ним такого дозволу.
Отже, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що належним способом захисту та відновлення прав позивача у цій справі буде зобов`язання відповідача повторно розглянути відповідну заяву позивача про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою.».
Як і у справі №509/1350/17, так і у справі №320/505/21, рішення в якій є предметом апеляційного перегляду, не вбачається, що органом місцевого самоврядування було здійснено повну перевірку наявності чи відсутності в особи права на отримання дозволу на розробку проекту землеустрою.
Верховний Суд у постанові від 15.05.2022 у справі № 200/5001/21, яка прийнята пізніше від рішень суду касаційної інстанції, на які посилається Апелянт, зазначив, що вирішення питання в частині зобов`язання надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою для відведення земельної ділянки, є передчасним, оскільки, як встановлено у справі, Відповідач одноразово відмовив Позивачу у наданні такого дозволу і у суду наразі немає підстав вважати, що орган місцевого самоврядування може в подальшому створювати перешкоди у реалізації заявником ( ОСОБА_1 ) гарантованого йому законодавством права на отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою. У спірному випадку, як підкреслено у згаданій вище постанові Верховного Суду, суд може зобов`язати відповідача з урахуванням висновків суду повторно розглянути відповідне питання та прийняти за наслідками розгляду вмотивоване та обґрунтоване нормами законодавства рішення.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що в межах цієї справи належним способом захисту, необхідним для поновлення прав Позивача, є зобов`язання Відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 10.03.2020 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки орієнтованої площею 0,05 гектара, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , в межах земель змішаної багатоквартирної житлової забудови та громадської забудови, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у відповідності до викопіювання з кадастрової карти, та відповідно до вимог ст. 118 ЗК України прийняти обґрунтоване рішення з урахуванням висновків суду.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -  
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 липня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.
Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач                                                                      А.Г. Степанюк 

Судді                                                                                            Н.П. Бужак 
                                                                                          
          М.І. Кобаль 

Повний текст постанови складено та підписано 19 жовтня 2022 року.