Постанова
Іменем України 
01 вересня 2022 року
м. Київ
справа № 333/5997/19
провадження № 51-4757 км 21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                           ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
в режимі відеоконференції захисника             ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 24 червня 2021 року у кримінальному провадженні № 12019080040002753 за обвинуваченням 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 березня 2021 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.
Вказаним вироком також вирішено питання щодо судових витрат та долі речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_7 засуджено за те, що він 15 серпня 2019 року в період часу приблизно з 20:00 по 20:20, перебуваючи біля приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що на вул. Ситова, 18 у м. Запоріжжі, маючи умисел на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, в ході словесного конфлікту, який виник на ґрунті особистих неприязних відносин з раніше знайомим ОСОБА_8 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачаючи настання наслідку у виді смерті, завдав останньому руками, ногами та каменем не менше дев`яти ударів по голові та тулубу, чим заподіяв ОСОБА_8 тілесні ушкодження, від яких останній помер на місці події.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 24 червня 2021 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишено без задоволення, в вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 березня 2021 року – без зміни.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У своїй касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. На обґрунтування своїх вимог вказує, що місцевий суд помилково оцінив докази, надані стороною обвинувачення, та дійшов неправильного висновку про наявність у діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України. Вказує, що в ході судового розгляду ОСОБА_7 категорично заперечив наявність у нього умислу на вбивство ОСОБА_8 . Засуджений наголошував, що ОСОБА_8 перший завдав йому удар, після чого він повалив останнього на землю та завдав близько восьми ударів. Після того ОСОБА_7 завдав       ОСОБА_8 удар каменем по потилиці, однак останній перебував у свідомості та спілкувався з ним. З огляду на викладене вважає, що поведінка як засудженого, так і загиблого, характер та локалізація поранень, зокрема хаотичне завдання ударів у різні частини тіла, свідчать про відсутність у ОСОБА_7 умислу на вбивство. Наголошує, що ОСОБА_7 усвідомлював та розумів суспільно небезпечний характер своїх дій і передбачав, що внаслідок його поведінки буде заподіяно шкоду здоров`ю ОСОБА_8 , однак у своїй свідомості не конкретизував яку саме шкоду буде фактично заподіяно ОСОБА_8 від отриманого удару каменем по голові. Стверджує, що у такому випадку ОСОБА_7 діяв із невизначеним умислом, що вказує про неправильне застосування місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність, оскільки дії ОСОБА_7 мають бути кваліфіковані за ч. 2 ст. 121 КК України. Суд апеляційної інстанції вказаним обставинам оцінку не надав, чим порушив вимоги кримінального процесуального закону.
Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу захисника не надходило.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримав касаційну скаргу, просив її задовольнити, а ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Прокурор ОСОБА_5 заперечувала щодо задоволення касаційної скарги захисника, просила залишити її без задоволення, а ухвалу апеляційного суду без зміни.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Мотиви Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
У касаційній скарзі захисник вказує, що місцевий суд дійшов помилкового висновку про наявність у діях ОСОБА_7 умислу на заподіяння смерті іншій людині, оскільки такі висновки не ґрунтуються на досліджених доказах, зокрема, на показаннях самого ОСОБА_7 , який категорично заперечив свою винуватість саме у вчиненні вбивства ОСОБА_8 .
Таким чином, захисник вважає, що місцевим судом, з чим безпідставно погодився й суд апеляційної інстанції, неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність.
З такими доводами захисника, що викладені в касаційній скарзі, колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне.
Як визначено диспозицією ч. 1 ст. 115 КК України, умисним вбивством є умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. 
Умисне вбивство слід відрізняти від умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, оскільки такі дії винної особи підлягають кваліфікації за ч. 2 ст.121 КК України.
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. 
Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій. При умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.
Склад злочину, передбачений ч. 2 ст. 121 КК України, належить до особливих (складних) злочинів із матеріальним складом і змішаною формою вини та виділений законодавцем в окремий вид необережного заподіяння смерті.
Визначити, які конкретні злочинні наслідки своїх дій передбачав винуватий і бажав їх настання, можна лише за ретельного аналізу складу вчиненого злочину і виявлення його елементів та всіх обставин справи для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного.
Як вбачається зі змісту вироку, під час судового розгляду встановлено, що ОСОБА_7 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачаючи настання наслідку у виді смерті, завдав ОСОБА_8 руками, ногами та каменем сукупно не менше дев`яти ударів по голові та тулубу, чим заподіяв йому тілесні ушкодження, від яких останній помер на місці події.
До таких висновків місцевий суд дійшов на підставі показань засудженого  ОСОБА_7 , який вказав, що саме він завдав ОСОБА_8 ударів руками, ногами по голові та тулубу, а також не заперечував того факту, що завдав один удар каменем по голові останнього, в той час, коли ОСОБА_8 сидів обпершись об стіну. При цьому допомогу ОСОБА_7 ОСОБА_8 не надав.
Зазначені висновки судом обґрунтовано також показаннями свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .
Крім того, місцевим судом досліджено як доказ винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину дані, що містяться у:
-                     протоколі огляду трупа від 16 серпня 2019 року та висновку судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_8 № 2984 від 16 серпня 2019 року, у яких детально описані виявлені тілесні ушкодження, а також причина смерті ОСОБА_8 ;
-                     висновку комісійної судово-медичної експертизи № 294/к від 10 жовтня     2019 року щодо походження та механізму утворення виявлених на трупі       ОСОБА_8 тілесних ушкоджень;
-                     проколі огляду DVD-диску від 16 серпня 2019 року, на якому зафіксовано конфлікт між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ;
-                     протоколі огляду мобільного телефону від 16 серпня 2019 року;
-                     протоколі огляду від 17 серпня 2019 року, відповідно до якого під час огляду біля кафе «Золота рибка» виявлено камінь невизначеної форми із слідами речовини темного кольору;
-                     заяві ОСОБА_7 про добровільну видачу ключів з біркою № 85 від камери схову магазину «АТБ»;
-                     протоколі огляду від 17 серпня 2019 року, відповідно до якого з камери схову № 85 у приміщенні магазину «АТБ» виявлено пакет білого кольору з речами, залишеними ОСОБА_7 ;
-                     висновках судово-цитологічних експертиз № 1810 від 04 вересня 2019 року та № 590 від 12 вересня 2019 року;
-                     висновку судово-медичної експертизи № 588 від 17 вересня 2019 року, відповідно до якого на одязі ОСОБА_8 , а саме на сорочці, брюках, трусах, парі шкарпеток виявлено сліди крові, походження якої від ОСОБА_8 не виключено;
-                     висновку судово-медичної експертизи № 1745 від 24 вересня 2019 року, відповідно до якого на одязі ОСОБА_7 , залишеного в камері схову магазину «АТБ», на сорочці, двох футболках, штанах, капцях, ремені та парі шкарпеток виявлено сліди крові, походження якої від ОСОБА_8 та ОСОБА_7 не виключено;
-                     висновку судово-медичної експертизи № 713 від 03 вересня 2019 року, відповідно до якого будь-яких зовнішніх ушкоджень на ОСОБА_7 не виявлено; 
-                     висновку судово-психіатричної експертизи № 441 від 07 жовтня 2019 року, відповідно до якого ОСОБА_7 міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, застосування примусових заходів медичного характеру не потребує;
Також судом першої інстанції досліджено дані, що викладені у: протоколі огляду з фототаблицею від 16 серпня 2019 року в квартирі АДРЕСА_2 ; протоколі огляду з фототаблицею від 16 серпня       2019 року в квартирі АДРЕСА_3 ; висновку судово-медичної експертизи недопалка № 571 від 17 вересня 2019 року; висновку судово-медичної експертизи фрагменту газети, барсетки № 589 від             27 вересня 2019 року; висновку судово-медичної експертизи двох марлевих тампонів зі змивання зап`ястків обох рук трупа ОСОБА_8 № 570 від 30 вересня 2019 року; висновку судово-медичної експертизи піднігтьового вмісту зрізів вільних кінців нігтьових пластин трупа ОСОБА_8 № 569 від 18 вересня 2019 року; висновку судово-медичної експертизи піднігтьового вмісту зрізів вільних кінців нігтьових пластин з обох рук ОСОБА_7 № 615 від 04 жовтня 2019 року; висновку експерта № 6-350 від 02 жовтня 2019 року; протоколі проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_7 від 20 серпня 2019 року та стенограмою до нього.
Місцевий суд у вироку вказав, що зазначені докази в їх сукупності є послідовними, не містять протиріч та узгоджуються між собою.
Тобто висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину місцевий суд належним чином вмотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які було оцінено відповідно до вимог закону та визнано судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо нього.
З цих підстав місцевий суд у вироку спростував версію ОСОБА_7 про те, що він не мав умислу на вбивство ОСОБА_8 , оскільки така версія спростовується здобутими доказами та не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду.
Таким чином, у вироку суду в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості         ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого саме ч. 1 ст. 115 КК України, які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК України. В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності. Зі змісту вказаного вироку вбачається, що суд у мотивувальній його частині виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, із достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки.
Перевіряючи в апеляційному порядку доводи апеляційної скарги захисника, апеляційний суд надав відповідну оцінку показанням ОСОБА_7 . Крім того, апеляційний суд надав оцінку сукупності інших доказів у справі, які визнав послідовними й такими, що узгоджуються між собою, та мотивовано спростував доводи сторони захисту про відсутність достатніх, належних та допустимих доказів на підтвердження його винуватості у вчиненні злочину, передбаченого саме                ч. 1 ст. 115 КК України.
Під час перевірки вироку місцевого суду апеляційний суд не встановив порушень процесуального законодавства в ході збирання, дослідження та оцінки наведених місцевим судом доказів, як і не встановив підстав для визнання таких доказів недопустимими.
Дотримуючись вимог статей 404, 405, 407, 412-414 КПК України, апеляційний суд переглянув вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_7 за апеляційною скаргою його захисника, ретельно перевірив зазначені в ній доводи, проаналізував їх, дав на них переконливі відповіді, зазначивши в ухвалі підстави, через які визнав такі доводи необґрунтованими.
Тобто, здійснюючи перевірку доводів апеляційної скарги в порядку апеляційної процедури, відповідно до вимог кримінального процесуального закону апеляційний суд надав таким доводам належну оцінку та з наведенням докладних мотивів обґрунтував прийняте рішення.
Зокрема, як зазначив апеляційний суд у своїй ухвалі, місцевий суд дійшов правильного висновку, що відповідно до здобутих доказів та встановлених фактичних обставин справи немає підстав сумніватись у тому, що ОСОБА_7 завдавав ОСОБА_8 удари по голові та тулубу, у результаті чого спричинені тілесні ушкодження призвели до смерті останнього.
Апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду про те, що конкретні обставини справи, локалізація та характер заподіяних тілесних ушкоджень, їх кількість, механізм їх завдання та обране знаряддя злочину вказують про те, що умисел обвинуваченого був направлений саме на вбивство ОСОБА_8 .
Крім того, апеляційний суд зазначив, що удари ОСОБА_7 завдавав руками, ногами із значною силою у різні частини тіла, а також каменем по голові, тобто у життєво важливий орган. Після завдання ударів ОСОБА_7 не надав допомоги ОСОБА_8 , який не становив для нього жодної загрози, швидку допомогу не викликав, з місця вчинення кримінального правопорушення зник та намагався приховати сліди злочину.
З урахуванням встановлених фактичних обставин місцевий суд кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК України, а саме як умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
З такою кваліфікацією погодився й суд апеляційної інстанції.
А тому апеляційний суд в ухвалі констатував, що доводи захисника про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_7 , не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.
З такими висновками погоджується і колегія суддів та вважає, що за встановлених та викладених в оскаржуваних судових рішеннях фактичних обставин не вбачається в діях ОСОБА_7 необережної форми вини у виді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості щодо наслідків заподіяних ним тілесних ушкоджень, а тому не вбачає підстав вважати, що судами попередніх інстанцій його дії кваліфіковано неправильно.
Зокрема, як убачається зі змісту вироку, відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 2984 від 16 серпня 2019 року, смерть ОСОБА_8 настала в результаті відкритої черепно-лицевої травми з багатоуламковим переломом кісток основи черепу, з численними переломами кісток лицевого черепа, крововиливами під м`які мозкові оболонки, забоєм головного мозку, на фоні закритої тупої травми грудної клітки. Відкрита черепно-мозкова травма утворилася відносно незадовго до настання смерті та знаходиться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті. Не виключається утворення зазначених тілесних ушкоджень при ударах руками, ногами, а також тупим предметом з обмеженою слідоутворюючою поверхнею, при цьому виключається виникнення відкритої черепно-лицевої травми у результаті падіння з положення стоячи.
Водночас висновок суду про те, що ОСОБА_7 , заподіюючи тілесні ушкодження ОСОБА_8 , діяв із прямим умислом на вбивство, є обґрунтованим. Як установлено судом, завдаючи потерпілому удар каменем по голові, засуджений діяв навмисно, усвідомлював небезпечний характер своїх дій, передбачав настання смерті ОСОБА_8 та бажав цього.
Тобто наслідки сукупності протиправних умисних дій ОСОБА_7 , зокрема, виникнення відкритого перелому черепа ОСОБА_8 , достатньо очевидно давали підстави вважати, що заподіяння тілесних ушкоджень призводить до таких змін стану здоров`я потерпілого, які ставлять під загрозу його життя.
Крім того, після спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, візуально спостерігаючи за його станом після побиття, розуміючи невідворотність настання його смерті, ОСОБА_7 не вжив жодних заходів для надання медичної допомоги останньому, маючи для цього реальну можливість, та залишив його в безпорадному стані.
Саме ці дії вказують на наявність у ОСОБА_7 умислу на позбавлення життя потерпілого, а не лише на нанесення йому тілесних ушкоджень, як про це зазначає у касаційній скарзі захисник.
З цих підстав колегія суддів вважає необґрунтованими доводи касаційної скарги захисника про неправильне застосування судами закону України про кримінальну відповідальність, оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження під час касаційного розгляду.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу захисника залишити без задоволення, а ухвалу апеляційного суду – без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Запорізького апеляційного суду від 24 червня 2021 року щодо  ОСОБА_7 залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                              ОСОБА_3