Постанова
Іменем України
 
26 жовтня 2022 року
м. Київ
 
справа № 447/2472/20
провадження № 61-5708св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротуна В. М., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Миколаївська міська рада Стрийського району Львівської області, виконавчий комітет Миколаївської міської ради Стрийського району Львівської області, ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку письмового  провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 23 вересня 2021 року у складі судді Бачун О. І. та постанову Львівського апеляційного суду від                     19 травня 2022 року у складі колегії суддів: Копняк С. М., Бойко С. М., Ніткевича А. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним заповіт від 09 грудня 2009 року, складений                          ОСОБА_3 , посвідчений секретарем виконкому Більченської сільської ради Грушецькою О. І. та зареєстрований у реєстрі за № 77.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що 09 грудня 2009 року його мати                     ОСОБА_3 склала заповіт на користь своєї доньки - його сестри                   ОСОБА_2 , яким заповіла їй усе своє майно. 
Зазначав, що вказаний заповіт є недійсним та таким, що суперечить чинному законодавству України, оскільки 03 листопада 2009 року                      ОСОБА_3 була госпіталізована до Миколаївської комунальної центральної районної лікарні з діагнозом - «гостре порушення мозгового кровообігу», де перебувала на лікуванні до 01 грудня 2009 року, а згодом на повторному лікуванні з 31 грудня 2011 року до 30 січня 2012 року та з 09 квітня                       2012 року до 24 квітня 2012 року.   
Вважає, що складення матір`ю оспорюваного заповіту не відповідало її внутрішній волі та свідомому бажанню, оскільки, перебуваючи у такому стані, вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. 
Посилаючись на те, що у нього існують сумніви щодо справжності підпису матері у заповіті, просив позов задовольнити.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 23 вересня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради Стрийського району Львівської області, виконавчого комітету Миколаївської міської ради Стрийського району Львівської області,                         ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним відмовлено. 
За відсутності належних та допустимих доказів, які б свідчили, що підпис в оспорюваному заповіті здійснений не заповідачем, а іншою особою, а також, виходячи  з недоведеності позивачем, що складання правочину не відповідало внутрішній волі його матері, суд першої інстанції відмовив у позові.
Короткий зміст постанови апеляційної інстанції
Постановою Львівського апеляційного суду від 19 травня 2022 року рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 23 вересня 2021 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до Миколаївська міська рада Стрийського району Львівської області та виконавчого комітету Миколаївської міської ради Стрийського району Львівської області про визнання заповіту недійсним змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В інші частині рішення суду залишено без змін. 
Змінюючи мотиви відмови у задоволенні вимог до міської ради та виконавчого комітету міської ради, апеляційний суд виходив із того, що вони не є належними відповідачами  у спірних правовідносинах.
У решті апеляційний суд погодився з рішенням місцевого суду як таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, вважав його законним і обґрунтованим.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
23 червня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц, від 17 червня 2022 року в справі № 520/7785/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Також заявник посилається на порушення судами норм процесуального права, а саме суд не дослідив зібрані у справі докази, необґрунтовано відхилив клопотання щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи та встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункти 1, 3, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Зміст касаційної скарги свідчить про те, що судові рішення оскаржуються лише в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_2 , в іншій частині не оскаржується, тому в касаційному порядку не переглядаються (частина перша статті 400 ЦПК України).
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні справи.
Суди не з`ясували, чи підписувала ОСОБА_3 заповіт від 09 грудня                      2009 року на ім`я відповідачки. При цьому, апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про призначення почеркознавчої експертизи.
Доводи інших учасників справи
Відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили.
Рух справи в суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2022 року відкрито касаційне провадження у даній справі.
Витребувано з Миколаївського районного суду Львівської області цивільну справу № 447/2472/20 за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради Стрийського району Львівської області, виконавчого комітету Миколаївської міської ради Стрийського району Львівської області, ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.
Ухвалою Верховного Суду від 18 жовтня 2022 року справу № 447/2472/20 призначено до судового розгляду.
Обставини справи
Встановлено, що 09 грудня 2009 року  секретарем виконкому Більченської сільської ради Миколаївського району Львівської області Грушецькою О. І. посвідчено заповіт від імені ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь її дочки ОСОБА_2 , 1959 року народження, за реєстровим                   № 77.
Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 11 лютого 2020 року, яке набрало законної сили у справі № 447/753/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , треті особи: Миколаївська державна нотаріальна контора Львівської області, ОСОБА_5 , виконавчий комітет Більченської сільської ради Миколаївського району Львівської області про визнання заповіту недійсним, встановлено, що загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що передбачені статтею 203 ЦК України під час складання оскаржуваного заповіту від 09 грудня 2009 року дотримано.
Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилався на  те, що його мати не підписувала оспорюваний заповіт, у зв`язку з чим просив визнати його недійсним.
Межі та підстави касаційного перегляду 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті                  400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті                  394 ЦПК України).
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу (пункт четвертий частини другої статті 389 ЦПК України). 
Підставою касаційного оскарження рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 23 вересня 2021 року та постанови Львівського апеляційного суду від 19 травня 2022 року є посилання заявника на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц, від 17 червня 2022 року в справі № 520/7785/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України); порушення судами норм процесуального права, а саме суд не дослідив зібрані у справі докази, необґрунтовано відхилив клопотання щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи та встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункти 1, 3, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Відповідно до статті 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції діє в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.
Позиція Верховного Суду 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Тлумачення пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України свідчить, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.
Вказана підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У пунктах 26, 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року в справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) зазначено, що: «за пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що: «позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір».
Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу» (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, провадження № 12-161гс19).
Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасно зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом із тим, не вважаються зміною підстави позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі  № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)).
Отже, суд закриває провадження у справі, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили.
Європейський суд з справ людини у рішеннях від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України» та від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» зазначав, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Аналіз матеріалів справи свідчить про те, що підстави та предмет позову у справі, у якій ухвалені оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, є тотожними підставам та предмету позову у справі № 447/753/17, в якій ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Миколаївська державна нотаріальна контора Львівської області, ОСОБА_5 , виконавчий комітет Більченської сільської ради Миколаївського району Львівської області про визнання заповіту та довіреності недійсними, яке набрало законної сили.
Як на підставу своїх вимог у справі № 447/753/17 позивач посилався на те, що, зокрема складення ОСОБА_3 оспорюваного заповіту не відповідало її внутрішній волі та свідомому бажанню, оскільки, перебуваючи у такому стані, вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Крім цього, у нього існували сумніви щодо справжності підпису ОСОБА_3 у заповіті.
Таким чином, вже існує рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 11 лютого 2020 року, яке набрало законної сили, у справі                     № 447/753/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Миколаївська державна нотаріальна контора Львівської області,                  ОСОБА_5 , виконавчий комітет Більченської сільської ради Миколаївського району Львівської області про визнання заповіту та довіреності недійсними, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. 
У суді першої інстанції представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 наголошував на наявності рішення суду, яке набрало законної сили, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, та просив закрити провадження у справі, однак суд першої інстанції помилково відмовив у задоволенні цього клопотання, не звернувши уваги не вищезазначене. 
Суд апеляційної інстанції, пославшись на преюдиційні обставини, встановлені цим рішенням, не звернув на зміст положення пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України, не проаналізував позовні заяви у справі, яка переглядається, та у справі № 447/753/17, на предмет їх тотожності.
За таких обставин, суди попередніх інстанцій помилково повторно розглянули заявлені ОСОБА_1 вимоги до ОСОБА_2 про той самий предмет і з тих самих підстав.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі чи залишити заяву без розгляду у відповідній частині.
За змістом частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Враховуючи наведені обставини,  колегія суддів вважає, що судові рішення першої та апеляційної інстанцій в оскарженій частині підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі.
Керуючись статтями 255, 400, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 17 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 листопада                  2021 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним скасувати.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним закрити. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	М. Є. Червинська  	
Судді:	С. Ю. Бурлаков  	
 	А. Ю. Зайцев  	
 	В. М. Коротун   	
 	М. Ю. Тітов