Дата документу 19.12.2022 Справа № 331/1539/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

 
Єдиний унікальний № 331/1539/21                                Головуючий у 1 інстанції 
№ провадження 22-ц/807/1891/22                                        Скользнєва Н.Г.
Доповідач: Бєлка В.Ю.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2022 року                                                                м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого:        Бєлки В.Ю.
Суддів:                Крилової О.В.
                       Полякова О.З.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 червня 2022 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за комунальні послуги,
В С Т А Н О В И В:
У березні 2021 року Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за комунальні послуги, який в подальшому уточнив та просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за централізоване опалення та гаряче водопостачання.
В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що Концерн «Міські теплові мережі» є виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання. 
В період з 01 січня 2018 року по 31 січня 2021 року Концерн «Міські теплові мережі» надав відповідачам послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води у житлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , на загальну суму 47 757,08 грн.
Вказує, що відповідачі свої зобов`язання по оплаті наданих послуг належним чином не виконують, за вказаний період сплачено лише 4 719,70 грн., отже сума заборгованості складає 43 037,38 грн. 
В добровільному порядку відповідачі заборгованість за житлово-комунальні послуги не сплачують.
Посилаючись на зазначені обставини просив суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку суму заборгованості за житлово-комунальні послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 01 січня 2018 року по 31 січня 2021 року в розмірі 43 037,38 грн. та стягнути судові витрати по справі.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 червня 2022 року позов задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Концерну «Міські теплові мережі» суму заборгованості за централізоване опалення та гаряче водопостачання за період з 01 січня 2018 року по 31 січня 2021 року в розмірі 43 037,38 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судовий збір у розмірі 567,50 грн. з кожної. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального права. Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд не дослідив обставини справи та надані докази. Вважає, що судом помилково не було застосовано строк позовної давності щодо платежів за січень-лютий 2018 року. Зазначає, що позивачем не було доведено факту надання та споживання послуг, а також не доведено суму боргу. Просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення, яким визнати належним відповідачем та стягнути з нього заборгованість за надані комунальні послуги. 
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.
Позивач скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що нарахування за послуги з централізованого постачання гарячої води проводились правомірно згідно з нормами споживання. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Вислухавши доповідь судді, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що Концерн «Міські теплові мережі», на підставі статуту, здійснює виробничо-технічну діяльність, спрямовану на виробництво теплової енергії, її розподілення для обігріву житла, а також побутових потреб населення та підприємств, установ, організацій, її збут та інше.
Концерн «Міські теплові мережі» надає послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води у житлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Встановлено, що особовий рахунок № НОМЕР_1 відкритий на ім`я відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .
Окрім того встановлено, що власниками вказаної квартири, відповідно до копії Свідоцтва про право власності № НОМЕР_2 від 19 січня 1995 року, наданої відповідачами, є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
Згідно з розрахунку, заборгованість за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води становить 43 037,38 грн.
Відповідачі в добровільному порядку заборгованість не сплачують.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено факт надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання та наявність заборгованості по їх оплаті. 
Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Встановлено, що між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії і гарячої води, які регулюються Законами України «Про теплопостачання» і «Про житлово-комунальні послуги», Цивільного Кодексу України, а також Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 (далі - Правила № 630) від 21 липня 2005 року, що були чинними в період спірних правовідносин.
Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ст. 610, 611 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом.
Стаття 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначає, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.
Згідно зі ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV, що діяв у період спірних правовідносин до 01 травня 2019 року, учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.
Частиною 1 статті 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII, що введений у дію з 01 травня 2019 року, встановлено, що учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг.
Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно зі ст.ст. 322, 360 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Вищий спеціалізований суд України в своїй ухвалі від 20 листопада 2013 року по справі № 6-29503св13 зазначив, що у разі, коли жиле приміщення належить особі на праві приватної власності, то учасником правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг щодо такого приміщення є саме ця особа (ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Участь інших осіб, які проживають у жилому приміщенні, у таких випадках визначається його власником і обов`язки з оплати вказаних послуг виникають у них лише перед останнім (ст. 156 ЖК України).
Матеріалами справи встановлено, що власником квартири у яку надаються комунальні послуги є відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
Відповідно до ст.ст. 67, 68 ЖК України наймачі (власники) квартир зобов`язані щомісяця своєчасно вносити плату за комунальні послуги, до числа яких входять послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води.
Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Договір між сторонами про надання послуг не укладався, у зв`язку із ігноруванням даної пропозиції відповідачами, проте Концерн «Міські теплові мережі» надавав відповідачам як споживачам за вказаною адресою послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, а відповідачі такі послуги прийняли, від їх отримання не відмовлялися.
Фактичне надання цих послуг і відкриття особового рахунку на ім`я споживача слід вважати фактичним укладанням договору на умовах, передбачених Законом України «Про теплопостачання» та Правил № 630.
Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність у відповідачів обов`язку по оплаті спожитих комунальних послуг.
Колегія суддів відхиляє посилання скаржника в апеляційній скарзі на недоведеність суми боргу та неналежність розрахунків, наданих позивачем, оскільки ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції не надано стороною відповідачів альтернативного розрахунку заборгованості.
Безпідставним є й посилання на помилковість незастосування судом першої інстанції строку позовної давності до вимог про стягнення заборгованості за січень - березень 2018 року, оскільки як правильно встановив місцевий суд, відповідачами було вчинено дії, що перервали строк позовної давності, а саме ними було сплачено за червень та вересень 2020 року 500 грн. та 1 300,52 грн. без нарахувань за ці місяці, тобто в рахунок погашення заборгованості. 
Інші докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що могли бути підставою для скасування рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 червня 2022 року в цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справ, зазначений строк обчисляються з дня складання повного тексту постанови.
Повна постанова складена 19 грудня 2022 року.

Головуючий:                                                                В.Ю. Бєлка
                                                       
Судді:                                                                        О.В. Крилова

                                                                       О.З. Поляков