ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

09 листопада 2022 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 742/2416/21
Головуючий у першій інстанції - Циганко М. О.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/524/22

Чернігівський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Скрипки А.А.    
суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.
секретар: Поклад Д.В. 

сторони: 
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Батьківщина" 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області у складі судді Циганка М.О. від 11 січня 2022 року, місце ухвалення рішення м.Прилуки, у справі за позовом ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Батьківщина" про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, 

                             В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до СТОВ "Батьківщина" про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Вимоги заявленого позову ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що 04.01.2019 року, згідно наказу №3-19/18 від 03.01.2019 року його було прийнято на посаду охоронця в СТОВ "Батьківщина", про що було зроблено відповідний запис у його трудовій книжці. Позивач вказував, що 07.07.2020 року начальник служби охорони всіх охоронників даного підприємства змушував писати заяви на звільнення за власним бажанням, від чого позивач відмовився. Приїхавши на наступну зміну, 09.07.2020 року ОСОБА_1 дізнався, що відповідачем його було звільнено за угодою сторін, проте відповідну заяву він не підписував, підпис стоїть не його. Позивач зазначав, що розрахунок при звільненні він отримав 09-10 липня 2020 року. За доводами позивача, його трудова книжка до останніх днів перебування на роботі знаходилась у нього, оскільки він в кінці березня 2020 року взяв у керівництва свою трудову книжку для вирішення питання щодо нарахування пенсії за віком у Пенсійному фонді м.Прилуки, при цьому, за отримання трудової книжки позивач у відповідному журналі не розписувався. У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Прилуцької місцевої прокуратури щодо його незаконного звільнення керівництвом СТОВ "Батьківщина", яке було за належністю направлено до Управління Держпраці у Чернігівській області. У відповіді на вищевказане звернення позивача Управління Держпраці у Чернігівській області повідомило, що під час позапланового контрольного заходу не було встановлено порушень трудового законодавства відповідачем щодо дотримання процедури звільнення позивача за угодою сторін, згідно ч.1 статті 36 КЗпП України, з 08.07.2020 року, та було рекомендовано звернутися до суду. Позивач стверджував, що у березні та у травні 2021 року він звертався до СТОВ "Батьківщина" із заявами про поновлення його на роботі, проте, лист позивача було повернуто без відповіді. За даних обставин, ОСОБА_1 просив суд поновити його на роботі на посаді охоронника СТОВ "Батьківщина", та стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу з 09.07.2020 року по теперішній день.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11.01.2022 року, з урахуванням ухвали Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 18.01.2022 року про виправлення описки (а.с.43), відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до СТОВ "Батьківщина" про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції від 11.01.2022 року, та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги заявленного позову в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 11.01.2022 року є незаконним, необґрунтованим, ухваленим судом при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, судом визнано встановленими обставини, що мають значення для справи, які не були доведені, висновки, викладені в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції від 11.01.2022 року, не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що йому достовірно не відомо, коли саме його звільнили, із наказом про звільнення його не ознайомлювали, у трудовій книжці відсутній відповідний запис про звільнення. При цьому, матеріали справи не містять спірного наказу про звільнення позивача та заяви позивача про його бажання звільнитися з посади. Доводи апеляційної скарги стверджують, що згідно положень п.п.4.1. п.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. Крім того, вказаною Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників визначено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику його трудову книжку в день звільнення, із внесенням до неї запису про звільнення. Апелянт вказує, що відповідач зазначених вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а також вимог ч.1 статті 47 КЗпП України не виконав. Доводи апеляційної скарги зазначають, що при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу, працівнику сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Апелянт стверджує, що суд першої інстанції необґрунтовано при розгляді даного спору по суті не застосував вказані норми права. Апелянт вказує, що він не підписував жодних документів, які б давали підстави роботодавцю його звільнити, у зв`язку з чим позивачем було подано відповідну заяву до органів поліції, і на даний час іде слідство. Доводи апеляційної скарги стверджують, що ОСОБА_1 не було вручено наказ про звільнення, і відповідачем не надано доказів вручення позивачу наказу про звільнення, як і самого наказу про звільнення. За даних обставин, позивач вважає, що він не пропустив строк звернення до суду з даним позовом, проте, суд першої інстанції необгрунтовано визнав встановленою обставину пропуску позивачем строку для звернення до суду, та відмовив у задоволенні вимог заявленого позову з даної підстави.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та його представники - адвокат Ходіч М.М. (судове засідання 11.08.2022 року), адвокат Котенок А.П. (судове засідання 09.11.2022 року), підтримали вимоги та доводи поданої апеляційної скарги.  

В судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції представник відповідача СТОВ "Батьківщина" - адвокат Карпенко В.К. просив залишити без змін обґрунтоване оскаржуване рішення суду першої інстанції від 11.01.2022 року, та залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у зв`язку із її безпідставністю. 

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 був прийнятий на посаду охоронника СТОВ "Батьківщина" з 04.01.2019 року, згідно наказу №3-19/18 від 03.01.2019 року, що підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , дата заповнення: 16.08.1979 року (а.с.6).

Відповідно до копії витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 23.10.2020 року (а.с. 11), за заявою ОСОБА_1 від 23.10.2020 року про грубе порушення законодавства про працю, а саме, незаконне звільнення його із займаної посади охоронника СТОВ "Батьківщина", було відкрито кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 42020271210000123 за правовою кваліфікацією за ч.1 статті 172 КК України.   
Згідно копії відповіді Прилуцької окружної прокуратури №88-1338-20 від 19.03.2021 року на звернення ОСОБА_1 (а.с.12), досудове розслідування кримінального провадження за №42020271210000123, станом на дату надання відповіді, триває.

Як вбачається із копії листа Управління Держпраці у Чернігівській області від 30.10.2020 року про результати розгляду звернення ОСОБА_1 (а.с.9), Управлінням проведено позаплановий контрольний захід СТОВ "Батьківщина", в ході якого було встановлено, що відповідно до наказу СТОВ "Батьківщина" від 08.07.2020 року №08-20/208, ОСОБА_1 звільнено з посади охоронника, підрозділ Прилуки ХПП за угодою сторін, згідно з ч.1 ст.36 КЗпП України, з 08 липня 2020 року, трудову книжку та розрахункові кошти ОСОБА_1 отримав у день звільнення. Під час контрольного заходу, порушень трудового законодавства в частині дотримання процедури звільнення ОСОБА_1 , з боку керівництва СТОВ "Батьківщина", Управлінням Держпраці у Чернігівській області,   не встановлено.

17.03.2021 року та 07.05.2021 року позивач звертався до СТОВ "Батьківщина" із письмовими заявами про поновлення його на роботі (а.с. 13,15). Відповідної інформації щодо надання СТОВ "Батьківщина" відповідей на вищевказані звернення позивача матеріали справи не містять.

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 11.01.2022 року, відмовляючи у задоволенні вимог заявленого  ОСОБА_1 позову, суд першої інстанції, із врахуванням документально підтверджених обставин справи та положень статті 233 КЗпП України, роз`ясень Пленуму Верховного Суду України, викладених у Постанові №9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", дійшов висновку, що оскільки позивач з даним позовом звернувся до суду у липні 2021 року, а звільнення його з роботи відбулось 08.07.2020 року, і дізнався позивач про звільнення, згідно його ж позовної заяви, 09.07.2020 року, то ОСОБА_1 пропустив перебачений КЗпП України строк звернення до суду з позовом про поновлення його на роботі. При цьому, суд  першої  інстанції  вказав,  що  позивачем  не  надано відповідних доказів про непідписання ним заяви про звільнення за угодою сторін. Судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні від 11.01.2022 року зазначено, що свої доводи позивач спростовує у поданому ним позові, вказуючи, що 09-10 липня 2020 року він дізнався про звільнення і отримав розрахунок, що у сукупності свідчить про пропуск позивачем строку звернення до суду з даним позовом. Аналізуючи докази у справі у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки позивач пропустив встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, то даний позов не підлягає задоволенню. Суд першої інстанції також зазначив, що оскільки, рішення судом про поновлення на роботі не приймалось, то така похідна вимога, як стягнення середнього заробітку, також  не підлягає задоволенню.          
                                          
Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги відносно того, що висновок оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 11.01.2022 року про відмову у задоволенні вимог заявленого ОСОБА_1 позову не узгоджується із фактичними обставинами справи та нормами права, які регулюють спірні правовідносини, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 11.01.2022 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.  

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що йому достовірно не відомо, коли саме його звільнили, із наказом про звільнення його не ознайомлювали, у трудовій книжці відсутній відповідний запис про звільнення. При цьому, матеріали справи не містять спірного наказу про звільнення позивача та заяви позивача про його бажання звільнитися з посади. Доводи апеляційної скарги стверджують, що згідно положень п.п.4.1. п.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. Крім того, вказаною Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників визначено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику його трудову книжку в день звільнення, із внесенням до неї запису про звільнення. Апелянт вказує, що відповідач зазначених вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а також вимог ч.1 статті 47 КЗпП України не виконав. Доводи апеляційної скарги зазначають, що при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу, працівнику сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Апелянт стверджує, що суд першої інстанції необґрунтовано при розгляді даного спору по суті не застосував вказані норми права. Апелянт вказує, що він не підписував жодних документів, які б давали підстави роботодавцю його звільнити, у зв`язку з чим позивачем було подано відповідну заяву до органів поліції, і на даний час іде слідство. Доводи апеляційної скарги стверджують, що ОСОБА_1 не було вручено наказ про звільнення, і відповідачем не надано доказів вручення позивачу наказу про звільнення, як і самого наказу про звільнення. За даних обставин, позивач вважає, що він не пропустив строк звернення до суду з даним позовом, проте, суд першої інстанції необгрунтовано визнав встановленою обставину пропуску позивачем строку для звернення до суду, та відмовив у задоволенні вимог заявленого позову з даної підстави.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 11.01.2022 року, виходячи із наступного.  

Відповідно до ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постанові Верховного Суду від 03.10.2022 року у справі №204/1724/20, провадження №61-18714св20. 

Згідно положень статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.
Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення, незалежно від підстав припинення трудового договору.
Згідно з вимогами статті 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення із заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначатись у кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Поважними причинами пропуску строку, встановленого в ч.1 статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.
Оскільки строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін, тому у кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.
Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, норма статті 233 КЗпП України деталізує це правило стосовно випадків звільнення працівника. У такому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки: в залежності від того, яка з цих подій відбулася раніше.
Отже, для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є такі юридично значимі обставини, як вручення копії наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. Тобто, для такої категорії трудових спорів встановлено спеціальне правило обрахунку початку строку виникнення права на звернення до суду, відмінне від загального правила, за яким виникнення цього права пов`язується з моментом, коли працівник дізнався або за всіма обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права.
Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.
Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі.
Подібний  правовий  висновок  викладений  у  постанові  Верховного Суду     від    02.12.2020    року    у    справі    №751/1198/18,    провадження №61-5845св19. 

Відповідно до приписів ч.1 статті 13 ЦПК України, яка регламентує диспозитивність цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається із наданої відповідачем на запит апеляційного суду копії заяви ОСОБА_1 про звільнення (а.с.100), 07.07.2020 року  позивач звернувся з даною заявою до директора СТОВ "Батьківщина", в якій просить звільнити його з посади охоронника з 08.07.2020 року за угодою сторін. Дана заява містить в собі підпис ОСОБА_1 , погоджена начальником охорони 08.07.2020 року, та містить резолюцію від 07.07.2020 року: "Не заперечую".

У позовній заяві ОСОБА_1 вказує, що заяву про звільнення він не підписував, підпис не його. 
З данного приводу необхідно зазначити, що відповідно ч.1,ч.6 статті 81 ЦПК України, яка регламентує обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
В ході судового розгляду даної справи позивачем не надано жодного належного та достатнього доказу, у розумінні статей: 77,80 ЦПК України, відносно того, що ОСОБА_1 не писав, та відповідно, не підписував заяву про своє звільнення з 08.07.2020 року.         

Як вбачається із матеріалів справи, 08.07.2020 року СТОВ "Батьківщина" було видано наказ №08-20/208/-0000011682 про припинення трудового договору (контракту) з ОСОБА_1 , за угодою сторін, на підставі п.1 статті 36 КЗпП України (а.с.101). У вказаному наказі міститься підпис позивача ОСОБА_1 про ознайомлення його із вказаним наказом 08.07.2020 року. 
Згідно копії видаткового касового ордера від 08.07.2020 року (а.с.102), 09.07.2020 року із ОСОБА_1 було проведено розрахунок у зв`язку із його звільненням, та виплачено позивачу 4 492 грн. 10 коп. Вказана обставина не заперечується позивачем.
08.07.2020 року СТОВ "Батьківщина" було складено акт про відмову ОСОБА_1 від отримання наказу про припинення трудового договору (а.с.103).
З копії акту СТОВ "Батьківщина" від 02.03.2020 року (а.с.98) вбачається, що 02.03.2020 року охороннику ОСОБА_1 , за його вимогою було вручено його особисту трудову книжку з метою, з його слів, для належного оформлення документів для виходу на пенсію за віком. Як вказано у даному акті, отримавши свою трудову книжку для пред`явлення її за місцем вимоги, ОСОБА_1 звільнив приміщення відділу кадрів, відмовившись надати розписку про отримання трудової книжки, та пообіцяв повернути трудову книжку після оформлення пенсії.        
Відповідно до копії акту СТОВ "Батьківщина" від 07.04.2020 року ''Про відмову повернення трудової книжки у відділ кадрів'' (а.с.99), ОСОБА_1 відмовився повертати до відділу кадрів трудову книжку, причину відмови не пояснив.

Як зазначав позивач ОСОБА_1 у позовній заяві, його трудова книжка до останніх днів перебування на роботі знаходилась у нього, оскільки він в кінці березня 2020 року взяв у керівництва свою трудову книжку для вирішення питання щодо нарахування пенсії за віком у Пенсійному фонді м.Прилуки, при цьому, за отримання трудової книжки позивач у відповідному журналі не розписувався.

Згідно копії листа Управління Держпраці у Чернігівській області від 30.10.2020 року про результати розгляду звернення ОСОБА_1 (а.с.9), Управлінням проведено позаплановий контрольний захід СТОВ "Батьківщина", в ході якого було встановлено, що відповідно до наказу СТОВ "Батьківщина" від 08.07.2020 року №08-20/208, ОСОБА_1 звільнено з посади охоронника, підрозділ Прилуки ХПП за угодою сторін, згідно з ч.1 ст.36 КЗпП України, з 08 липня 2020 року, трудову книжку та розрахункові кошти ОСОБА_1 отримав у день звільнення. Під час контрольного заходу, порушень трудового законодавства в частині дотримання процедури звільнення ОСОБА_1 , з боку керівництва СТОВ "Батьківщина", Управлінням Держпраці у Чернігівській області,   не встановлено.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції відносно того, що оскільки позивач з даним позовом звернувся до суду у липні 2021 року, а звільнення ОСОБА_1 відбулось 08.07.2020 року, і дізнався позивач про своє звільнення, згідно його ж позовної заяви, 09.07.2020  року,  то  за  даних  обставин,  позивач  пропустив  перебачений положеннями КЗпП України строк звернення до суду з позовом про поновлення його на роботі. При цьому, судом звернуто увагу на ту обставину, що про поновлення пропущеного строку звернення до суду з даним позовом, установленого статтею 233 КЗпП України, позивач ОСОБА_1 , в порядку статті 234 КЗпП України, не звертався.        

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції відносно того, що позивачем  не  надано відповідних доказів про непідписання ним заяви про звільнення за угодою сторін. Судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні від 11.01.2022 року зазначено, що свої доводи щодо необізнаності про його звільнення, позивач спростовує у поданому ним позові, вказуючи, що 09-10 липня 2020 року він дізнався про звільнення і отримав розрахунок, що у сукупності свідчить про пропуск позивачем строку звернення до суду з даним позовом, оскільки звернувся ОСОБА_1 до суду із позовом про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу у липні 2021 року.      

При цьому, із відповідним клопотанням про призначення та проведення по справі судової почеркознавчої експертизи, з метою встановлення належності підпису, що міститься у заяві ОСОБА_1 про звільнення з роботи за угодою сторін від 07.07.2020 року, та у наказі про припинення трудового договору від 08.07.2020 року, а саме, ОСОБА_1 чи іншій особі належить підпис, позивач до суду не звертався.    

Відповідно до приписів ч.6 статті 81 ЦПК України, яка регламентує обов`язок доказування і подання доказів, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В ході розгляду даної справи судом першої інстанції обгрунтовано встановлено правові підстави для відмови у задоволенні вимог заявленого ОСОБА_1 позову з підстав пропуску ним встановленого статтею 233 КЗпП України строку звернення до суду із позовом про поновлення на роботі. Оскільки позивач, ознайомившись із наказом про звільнення у день звільнення - 08.07.2020 року (а.с.101), та отримавши наступного дня, а саме, 09.07.2020 року розрахунок коштів у зв`язку зі звільненням (а.с.102), звернувся із позовом про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу до суду першої інстанції 01.07.2021 року (а.с. 17). При цьому, судом встановлено, і позивач не заперечував даної обставини, що його трудова книжка знаходилась у нього, а не у відповідача. У оскаржуваному рішенні від 11.01.2021 року судом першої інстанції звернуто увагу, що про поновлення пропущеного строку звернення до суду з даним позовом, установленого статтею 233 КЗпП України, позивач ОСОБА_1 , в порядку статті 234 КЗпП України, не звертався. І відповідно, позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів того, що у нього існували об`єктивні, непереборні, істотні труднощі для звернення з даним позовом до суду у строк, передбачений ч.2 статті 233 КЗпП України.   

Приймаючи до уваги вищенаведене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 11.01.2022 року відносно того, що позивач пропустив встановлений статтею 233 КЗпП України строк звернення до суду з даним позовом, і за даних обставин, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Батьківщина" про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, необхідно відмовити. 

Враховуючи вищезазначене, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 11.01.2022 року, ухваленого на підставі норм права, які регламентують спірні правовідносини, та на основі з`ясованих фактичних обставин справи, документально підтверджених тими доказами, які були досліджені судом в ході розгляду даної справи.

За даних обставин, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11.01.2022 року - залишити без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,
                      
                          П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11 січня 2022 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий:                                           Судді: