ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6683/22 Справа № 210/292/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Скотар Р. Є. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2022 року                                                                м.Кривий Ріг
справа № 210/292/22
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Остапенко В.О.
суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.
сторони:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 
розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 серпня 2022 року, яке ухвалено суддею Скотар Р.Є. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 10 серпня 2022 року, -
ВСТАНОВИВ:
В січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів за минулий час.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 19 лютого 2005 року між сторонами по справі був укладений шлюб. Від шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін по справі народився син ОСОБА_3 , який проживає з позивачем та знаходиться на його утриманні з липня 2016 року. 
За період з 15.06.2016 року по червень 2019 року з ОСОБА_1 . Металургійним відділом державної виконавчої служби стягується заборгованість зі сплати аліментів та утримання сина, що не дає можливості позивачу виконувати батьківські обов`язки, оскільки державний виконавець наклала арешт на всі банківські картки позивача.
В 2018 році позивачем до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу було подано позов щодо утримання аліментів з відповідача, однак позов було залишено без розгляду з причини неявки позивача. Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 17.09.2020 року ОСОБА_1 було звільнено від сплати аліментів на утримання сина з 01 липня 2016 року.
Позивач зазначає, що відповідач офіційно працює та має стабільний дохід, тому просив суд стягнути аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 за минулий час, а саме за період з 01.06.2016 року по червень 2019 року.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 серпня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції, не надав належної оцінки тому, що він намагався отримати аліменти від відповідача ОСОБА_2 , однак не міг оскільки в Дзержинському районному суді м. Кривого Рогу Дніпропетровської області два роки розглядалась справа про визначення місця проживання дитини, розгляд якої свідомо затягувався відповідачем по справі. Також апелент зауважує на тому, що суд першої інстанції позбавив його можливості надати свої пояснення в судовому засіданні в суді першої інстанції, оскільки судове засідання у визначений час не відбулось і сторонам по справі було запропоновано написати заяви про розгляд справи за їх відсутності. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення. 
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню, з огляду на наступне.
Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 11 липня 2005 року (а.с.9).
Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 червня 2009 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.43-44).
Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 лютого 2010 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі 1/4 частини заробітку щомісячно, з 20.01.2010 року та до досягнення дитиною повноліття (а.с.45-46).
Згідно довідки Державного виконавця Металургійного відділу державної виконавчої служби м. Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровської області № 248 від 02.10.2018 року заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів за період з 01.07.2011 року по 01.08.2018 року складає 96720,31 грн. (а.с.34-36).
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 січня 2019 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів залишено без розгляду (а.с.20-21).
Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 травня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей виконкому Металургійної районної у місті ради, Служба у справах дітей Устинівської районної державної адміністрації Кіровоградської області, про визначення місця проживання дитини – залишено без задоволення (13-19).
Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 вересня 2020 року припинено стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 01 липня 2016 року (а.с.38-41).
28 грудня 2020 року Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області було винесено судовий наказ про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), починаючи з 04.12.2020 року та до досягнення дитиною повноліття (а.с.22-23).
Згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов життя ОСОБА_1 від 03.10.2018 року ОСОБА_1 проживає разом з ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 , веде домашнє підсобне господарство, має птицю, доходи від домашнього господарства та орендної плати від земельних часток (а.с.84).
Згідно довідки, виданої Устинівською селищною радою Кропивницького району кіровоградської області від 10.06.2022 року № 96 ОСОБА_1 проживав разом із сином ОСОБА_3 , 2005 року народження за адресою: АДРЕСА_1 без реєстрації з липня 2016 року по березень 2020 року (а.с.88).
Відповідно до Довідки Філії «Докучаєвська загальноосвітня школа І-ІІ ступенів» № 73 від 09.06.2022 року ОСОБА_3 навчався в Докучаєвській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів Устинівської районної державної адміністрації Кіровоградської області з 2016 року по березень 2020 року (а.с.87).
Звертаючись до суду з позовом про стягнення аліментів за минулий час, позивач посилався на те, що син сторін по справі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з липня 2016 року проживає з позивачем та знаходиться на його утриманні, тому відповідач по справі має сплатити аліменти на утримання сина за минулий час, а саме за період з 01.06.2016 року по червень 2019 року.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини за минулий час через недоведеність того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Статтею 180 Сімейного кодексу України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.
Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.
Право на аліменти виникає у дитини з моменту її народження. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст. 180 СК України).
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина третя статті 182 СК України).
Згідно ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.
Відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.
З огляду на те, що спірні правовідносини сторін щодо утримання дитини виникли до набрання Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03.07.2018 року, який набрав чинності 28.08.2018 року, яким внесено зміни до ч. 2 ст. 191 СК України, та продовжують існувати після набрання ним чинності, на спірні правовідносини сторін поширюється редакція ч. 2 ст. 192 СК України, яка діє з 28.08.2018 року.
За змістом ч. 2 ст. 191 СК України, обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.
Відповідно до правового висновку, викладеного в поставної Верховного Суду від 18.05.2020 року у справі № 215/5867/17, частиною другою статті 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести такі обставини як вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та ухилення відповідача від надання утримання дитині.
Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії.
Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають.
Отже, обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.
За загальним правилом, визначеним СК України, та судовою практикою, вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів (у тому числі не подав позов про стягнення аліментів, залишив його без розгляду) з особистих мотивів.
Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтвердженні офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів, вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають. 
Так, згідно ч. ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Натомість матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що позивач, до подачі позову до суду, вживав належних заходів щодо одержання аліментів з відповідача, як то звернення до відповідача за допомогою листів, направлених засобами поштового зв ’язку, за допомогою електронної пошти, sms повідомлень чи іншим способом, звернення з відповідними скаргами до компетентних органів по захисту прав дитини, до правоохоронних органів, отже позивач не надав доказів ухилення відповідача від сплати аліментів в сенсі ч. 2 ст. 191 СК України.
Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що він намагався отримати аліменти від відповідача ОСОБА_2 , однак не міг, так як в Дзержинському районному суді м. Кривого Рогу Дніпропетровської області два роки розглядалась справа про визначення місця проживання дитини, розгляд якої свідомо затягувався відповідачем по справі, оскільки наявність між сторонами спору про визначення місця проживання дитини не позбавляла позивача ОСОБА_1 права на звернення до відповідача ОСОБА_2 з вимогою про одержання аліментів на утримання дитини за допомогою листів, направлених засобами поштового зв`язку, за допомогою електронної пошти, sms повідомлень чи іншим способом.
Жодного доказу, який би підтверджував вжиття вказаних заходів протягом спірного періоду, позивачем до суду не надано. Не надано таких доказів і до суду апеляційної інстанції.
Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції позбавив його можливості надати свої пояснення в судовому засіданні в суді першої інстанції, оскільки судове засідання у визначений час не відбулось і сторонам по справі було запропоновано написати заяви про розгляд справи за їх відсутності, так як на пропозицію написати заяву про розгляд справи за відсутності сторін, позивач мав право такої заяви не писати. 
Колегія суддів зауважує, що аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 серпня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 26 жовтня 2022 року.

Головуючий: 

Судді: